Джудит Кранц
До утрото на новата ни среща

Превод от английски: Боряна Кацарова, Маргарита Дограмаджян, 1992

chitanka.info

Пролог

„Възможно ли е днес да навършвам шейсет години?“ — се питаше Ив, графиня Пол-Себастиан дьо Лансел, първата дама на Шампан. От сутринта настроението й беше искрящо и приповдигнато като тържествено разцъфнала овощна градина, галена от вятър в празничен ден.

Преди закуска тя беше излязла, както правеше всяка сутрин, за да огледа лозята, най-близки до Шато дьо Валмон, дома на фамилията Лансел. В топлите априлски дни на 1956 г. изобилието от младо наливащо се грозде беше необичайно. Тази вест бе обиколила зелените хълмове из цялата плодородна област, от двуакровите лозя на работниците до големите имения на производителите на известните марки шампанско като „Лансел“, „Мюе и Шандон“, „Болингер“.

Привечер, обличайки се за тържествената вечеря по случай рождения си ден, Ив дьо Лансел мислеше, че щастието й няма нищо общо с очакваната богата реколта. Реколтите винаги бяха под въпрос, обилието на пролет не означаваше обезателно плодородие през есента. Денят се носеше с танцова лекота, понеже цялото й семейство се бе събрало във Валмон за нейното тържество.

Снощи, минута преди полунощ, тя беше на петдесет и девет години, а минута по-късно — на шейсет. „Защо ли — питаше се Ив — днес не съм на петдесет и девет години и няколко часа? Трябва ли човек да стане на шейсет, за да разбере със сигурност, че шейсет, както и да изглежда в очите на другите, е безсмислено число, когато се отнася до самия него? Нима това беше тайна, достъпна единствено на онези, които достигат шейсетте само за да разберат, че всъщност се чувстват… е, може би на трийсет и две?“ А дали тя не се чувстваше дори по-млада… да речем на двайсет и пет? Да, тъкмо на двайсет и пет — реши Ив, като смело се изправи пред добре осветеното огледало на тоалетната си масичка. Пресметна набързо: когато бе на двайсет и пет, тя имаше съпруг — първи секретар на френското посолство в Австралия, дъщеря Делфин на три години и по-малка дъщеря Фреди, кръстена Мари-Фредерик, на година и половина. Ив с облекчение си помисли, че никога не би искала да преживее отново такава година, изпълнена с майчини тревоги.

И Фреди, и Делфин бяха зрели жени, със свои деца, пристигнали във Валмон тази сутрин: Делфин от Париж, Фреди от Лос Анжелос — така улисани по съпрузи, деца, бавачки и куфари, че вероятно едва сега бяха успели да разопаковат багажа. Зетьовете на Ив бяха обещали да се занимават с децата навън колкото е възможно по-дълго. Сега в замъка нямаше други Лансел, освен жените и на Ив внезапно й се прииска да бъде заедно със своите момичета. Позвъни и камериерката се появи на вратата на спалнята.

— Жозет, ако обичаш, покани дъщерите ми във всекидневната и кажи на Анри да донесе чаши и шампанско, розово, разбира се, от 1947.

Никое от момичетата нямаше напълно да разбере, че розовото шампанско от такава изключително добра година е най-превъзходното шампанско, правено някога на земята, но й се прииска да им го предложи без обяснения. Вечерята щеше да бъде сервирана необичайно рано, защото щяха да присъстват всичките й внуци, които можеха да седят на маса. А сега, в пет часа следобед, през трийсетината минути, оставащи до завръщането на шумната мъжка тайфа, една ободряваща чаша шампанско щеше да дойде съвсем на място.

Ив се загърна в широко разкроена тафтена роба с богати волани, в онзи особен розов оттенък — почти, макар и не съвсем, цвят на фламинго — който отразяваше цялата светлина на пролетния залез и отново придаваше на косата й — почти, макар и не съвсем — онзи рядък рус оттенък, който тя имаше допреди няколко години.

Тя беше… остаряла — Ив съзнаваше, че няма защо да се крие от тази дразнеща, ала все пак неизбежна дума, — да, беше остаряла по един чудесен начин. Добре сложеното й тяло се движеше с достойнството и естествената грациозност на жена, чието моминство е преминало в последните години на Едуардовата епоха, когато осанката беше важна почти колкото неоспоримата й красота, която нейните родители много внимаваха да не изтъкват. Ив повдигна вежди и свойствената й полуиронична усмивка трепна на устните й при спомена за отдавна изгубената невинност на онези сладко-горчиви дни преди Първата световна война.

— Майко? — чу се гласът на Делфин откъм вратата на всекидневната.

— Влез, скъпа — отвърна Ив на по-голямата си дъщеря и с бързи стъпки се отправи да я посрещне. Делфин влезе плавно, облечена в разкошна бяла копринена роба, поръчана, както всичките й дрехи, при Диор, после се отпусна с облекчение в дълбокия, тапициран с брокат фотьойл.

— Толкова е прекрасно, че съм тук — почти проплака тя.

— Изглеждаш леко преуморена, скъпа.

— Майко, защо ли имам толкова много деца? — възкликна Делфин, очевидно без да очаква отговор. — Добре поне, че близнаците са на десет години и си намират занимания, но другите! Пол-Себастиан и Жан-Люк се боричкат по цял ден. Дано следващото да е момиче! — И тя с надежда се потупа по корема. — Нима най-после не заслужавам момиченце, ако има някаква справедливост? — Делфин вдигна поглед към Ив, сякаш майка й можеше да намери решение.

Умората не бе накърнила непреходната красота на Делфин. Нищо не можеше да помрачи магнетизма на огромните й раздалечени очи. Нищо не можеше да промени начина, по който ъгълчетата на устните й се извиваха нагоре във вечно загадъчна усмивка, нито пък да наруши точните пропорции между челото и изящно оформената брадичка, които създаваха така нареченото и обожавано от милиони хора сърцевидно лице. Делфин беше най-известната киноактриса на Франция. На трийсет и осем години дъщеря й се намираше в разцвета на кариерата си, защото френската рационалност възприема като по-очарователна една жена над трийсет и пет, отколкото когато тя е в незрялата си младост.

— Няма начин този път да не е дъщеря — отвърна Ив и леко погали венеца кестеняви коси на Делфин.

Анри внесе подноса с чашите и шампанското.

— Да го отворя ли, мадам? — обърна се той към Ив.

— Не, благодаря, ще го отворя аз — отпрати го тя. Такава беше традицията: на господарката на Валмон се падаше да отвори и разлее първата бутилка при всеки по-специален случай, а за Ив този интимен момент с двете й дъщери беше по-специален от предстоящата вечеря независимо от нейната изключителна тържественост.

— Къде е Фреди? — попита тя Делфин, която въздъхна сладостно в блажена отмора, отметнала главата и фините си ръце на купчината брокатени възглавници.

— Къпе децата.

— Направо не мога да повярвам, че Фреди е родила две момченца за по-малко от две години. Явно наваксва изгубеното време. Не може ли бавачката да ги изкъпе?

— По принцип да — отвърна Делфин развеселена. — Довлякоха нещастната жена от Калифорния, шест хиляди мили, а сега Фреди не се откъсва от отрочетата си.

— Кой ме споменава? — Фреди влетя в стаята с характерната си леко полюшваща се походка. На трийсет и шест години тя повече от всякога приличаше на Робин Худ в пола. В закачливите й разбойнически очи искреше прямота, в готовността й да посрещне всяко предизвикателство — безгрижна възторженост; а усмивката й бликаше от лъчиста самоувереност. Размахваше четка за коса. — Делфин, смили се над мен. Направи нещо, каквото и да е с косата ми. Толкова си умна, а знаеш, че моят случай е съвсем безнадежден.

Фреди се хвърли в съседното кресло. Преметна крака, обути в бели ленени панталони, опръскани с вода, високо над тапицираната облегалка, описвайки във въздуха мигновена дръзка арабеска. „Само по движенията й, помисли си Ив, човек може да се сети, че Фреди е родена да пилотира самолет, какъвто и да е той.“

Косите на дъщеря й бяха рижи, с цвят на старинна, добре излъскана мед, така ярки, че привличаха всички погледи, където и да се появеше; коси толкова непокорни, че никой фризьор не беше успял да ги усмири. През цялата й упорита, сензационна кариера като един от големите световни пилоти, през всичките безумно смели и славни години на Втората световна война единствено авиаторският шлем бе успявал да укроти тази нейна коса, и то само до мига, в който бе на главата й.

Ив огледа своите две дъщери — учудващо различни, ала еднакво пренебрегващи правилата, дръзки, своенравни, непоносими, благословено превърнали се с годините в жени.

— Ще изпиете ли с мен по чаша шампанско? — попита Ив и се наведе да отвори бутилката „Лансел 1947“, като бързо завъртя прибора със заоблени краища, създаден специално за тази цел преди поколения. Сипа четири пръста в чашата си, опитно я разклати, за да пробуди виното, и загледа как изчезва бялата пяна от повърхността на бледорозовата течност. Ив отпи глътка — виното бе, както го очакваше, превъзходно; сръчно напълни трите чаши и подаде по една на Фреди и Делфин.

— Никога няма да забравя първия път, когато опитах шампанско — рече Фреди. — Беше тук, на терасата, при първото ни гостуване от Калифорния. Коя година беше това, майко? — Погледът й се изпълни с непривична носталгия. Очите й бяха толкова наситено и безгранично сини, сякаш бяха пропити от небе.

— 1933 — отвърна Ив. — Ти беше едва тринайсетгодишна, но баба ти заяви, че не си чак толкова малка.

— Какво казала прабаба ми? — чу се от коридора глас и четиринайсетгодишната дъщеря на Фреди, Ани, влезе в стаята, облечена в джинси и мъжка риза с навити ръкави. — И защо не ме поканихте на това събиране?

— Не трябваше ли да си навън с другите, Ани? — направи Фреди опит да прозвучи като добра майка.

— Да не би да съм някакво татенце или гадно момченце? — заяви височката, тъничка Ани и се усмихна едновременно ангелски и безочливо. — Аз съм единственото момиче от това поколение в семейството и за нищо на света няма да се влача с тази паплач. Бях си в стаята. Всъщност дремнах си половин час. Смятам да не си лягам цяла нощ, по-точно щях да го направя, ако имаше поне един, който не ми е роднина, за да танцувам с него. — Ани огледа трите жени със задоволство. Тя определено се смяташе за най-зрялата и мъдра от всички жени Лансел, в някои отношения дори по-възрастна от баба си, която обожаваше.

— Какво ще си облечеш тази вечер, Ани? — попита Ив.

— Нямам нищичко подходящо. — Ани скръбно поклати къдрокосата си глава.

— Домъкна два куфара, натъпкани с дрехи — засмя се Фреди.

— Но нищо за случая. Бабо, мога ли да погледна твоя гардероб?

— Първо пийни чаша шампанско — предложи Ив. Тя не можеше да откаже на Ани нищо, колкото и неподходящо да беше, дори тоалет на Баленсиага.

Ани пристъпи към виното с любопитство. Никога преди не беше пила шампанско, но според френската традиция можеше да си намисли някакво желание винаги когато опитва нещо за пръв път. Тя сбърчи чаровното си носле, отпи голяма глътка, задържайки я дълго в устата си, както бе видяла да правят, след което дълбокомислено преглътна.

— М-м… — Ани си пожела нещо наум и се наведе, за да отпие още веднъж.

— Усети ли нещо по-особено? — попита Ив.

— Да. В устата имаше един вкус, а после, когато преглътнах, друг, някаква топлинка надолу в гърлото.

— Така — рече Ив — става само при първокласното шампанско. На това му казват „прощален“ привкус.

Ани отпи още една голяма глътка, остави чашата и изчезна по посока на най-големия гардероб в спалнята.

— От вас единствено това дете е надарено с чувствително небце — обърна се Ив развълнувана към дъщерите си. — Нито една не е забелязала прощалния привкус през всичките тези години. Фреди, имаш ли нещо против Ани да дойде тук през лятото, за да започне да изучава как се ражда шампанското? Някой все някога трябва да поеме дома на Лансел.

— Мисля, че другото лято тя ще се учи да лети, но ако иска, защо пък не.

Ани се върна от спалнята със закачалка, на която висеше червена шифонена рокля с тънки презрамки над малък, стегнат корсаж. Презрамките и коланът, опасващ тънката талия, бяха богато обшити с изкуствени диаманти. Те проблясваха изненадващо ярко, осветени сякаш от прожектор. Полите на червената рокля флиртуваха с въздуха, пластовете шифон трептяха в бляскави дипли. Дори на закачалка роклята изглеждаше вълшебна, като че бе живяла свой собствен живот, като че имаше свое минало, в известен смисъл като че беше същество с много лица.

— Бабче, погледни! За пръв път я виждам, фантастична е! И се обзалагам, че е точно за мен — каза Ани многозначително.

— Къде намери тази рокля? — сепна се Ив.

— Най-навътре в гардероба, веднага ми хвана окото.

— Бях… забравила, че е там. Това е стара рокля, Ани, трябва да е… о, отпреди повече от четиридесет години.

— Хич не ме интересува. По-хубава е от нова. Кога си я носила?

— Не съм я носила аз, Ани. Мади я носеше.

Делфин и Фреди се надигнаха прехласнати. „Значи това е прочутата рокля на Мади“, помисли си Делфин. Роклята, свързана със семейния скандал, за който Делфин бе узнала преди години. Никога не я бе виждала, макар че беше слушала за нея много повече, отколкото й се искаше. Фреди беше заинтригувана. Разбира се, тя знаеше за Мади, но никога не си бе представяла, че една рокля може да бъде тъй жива; бе почти като друг човек в стаята. Самата Фреди беше привързана към една своя червена рокля и никога не би я изхвърлила, но не й беше хрумвало, че майка й може да сантименталничи по такъв повод.

Ив отново напълни четирите чаши.

— Мисля, че трябва да пием за Мади — заяви тя и очите й заблестяха закачливо, а страните й леко поруменяха. Каквото и да си въобразяваха, че знаят за Мади, дъщерите й никога нямаше да разберат защо бе запазила тази рокля. Има неща, които никога не можеш да споделиш докрай… нито пък ти се е искало да го правиш. Жените Лансел вдигнаха високо чаши и рекоха:

— За Мади!

— Която и да е тя — добави Ани и също вдигна чашата си.

1.

Ив Кудер подаде петфранкова банкнота на продавача на билети и му се усмихна нехайно. Плащаше, за да се повози на въздушния балон, който лежеше закотвен на просторното поле край Дижон. Беше последният ден от голямото въздушно шоу на 1910 г.

— Вие сте сама, мадмоазел? — учуди се той.

Рядко се случваше толкова млада жена, особено така привлекателна, да бъде без придружител. Огледа я с любопитство, като прецени набързо и с око на познавач достойнствата й. Изпод периферията на сламената шапка го гледаха сиви очи, толкова тъмни, че в кладенците им и дяволът би затънал, а веждите над тях бяха подобни на литнали криле. Косите й, събрани в тежък кок, имаха някакъв неназовим, но опияняващ нюанс между червено и златисто, а пухкавите й усмихнати устни бяха тъй естествено розови, както и страните й.

— Съпругът ми се бои от височини, мосю — рече посетителката и усмивката й придоби тънка многозначителност, която показваше на продавача, че тя напълно разбира, че самият той не се бои от височини и че неговата смелост я възхищава.

„О, не — помисли си мъжът с удоволствие, — тази очарователна млада жена от провинцията не е толкова невинна, колкото би трябвало да бъде“, и като я погледна с копнеж, но без да възрази, той подаде на Ив билета, който й даваше право да се повози. После пое ръката й в ръкавица, помогна й галантно да се качи в плетения кош, пригоден за петима пътници.

Ив подхвана с една ръка тясната си бяла пола от пике, а с другата здраво натисна шапката си с модерна широка периферия, пищно украсена с копринени розички. Островърхите й, високо притегнати с връзки обувки потропваха нервно, докато чакаше да откачат многобройните торбички с пясък; те задържаха огромния червен балон на земята. Ив внимаваше да не поглежда към спътниците си, обърна се с гръб към тях, облегната на стигащия до кръста й кош, притисна брадичка в твърдата си яка, така че дантелата ясно се отпечата по нежната й кожа и почти скри лицето й.

Беше неделя, двайсет и пети август, необичайно горещ следобед, но Ив тръпнеше от потискано нетърпение, докато работниците тичаха наоколо и си подвикваха. Внезапно огромният червен балон се издигна във въздуха изненадващо бързо и безшумно.

Поразена от вълшебното излитане, Ив забрави за града отдолу — прекрасната старинна столица на Бургундия, за която крал Франсоа I бе възкликнал: „Ах, чудният град на стотиците камбанарии!“ Тя устреми поглед към далечния син хоризонт, изумена от открилата се пред нея ивица далечни зелени и жълти поля, която бързо се разрастваше.

„Светът е тъй необятен“, помисли си Ив, изпълнена със същото детинско учудване, което владееше всеки един от спътниците й. Забравила, че трябва да отбягва погледите на тримата мъже, Ив се обърна и загледа в захлас панорамата, която я обграждаше така вълшебно. Без да съзнава, разпери ръце, сякаш да прегърне небето. И тъкмо в този момент на неудържим устрем внезапен полъх на вятъра подхвана балона. Иглата от шапката й падна и тя се понесе във въздуха.

— О, не! — възкликна Ив и при този учуден възглас мъжете я погледнаха. И видяха едно ужасено момиче, чиято неумело закрепена шапка беше отнесена от вятъра, така че косите му сега се вееха във всички посоки. Вече нищо не прикриваше спътницата им. Лицето и дългата до кръста коса издаваха възрастта на девойката.

— Мадмоазел Кудер!

— Ив!

— Добър ден, мосю Блондел. Добър ден, мосю Мартино — промълви Ив с треперещи устни, опитвайки да се усмихне учтиво, както обикновено поздравяваше тези приятели на баща й при редките си срещи с тях; Ив Кудер беше само на четиринайсет години и дори не бе достигнала възрастта, когато майка й щеше да й позволи да сервира кекса за следобедния чай. — Не е ли вълнуващо? — добави тя, като се стремеше да си придаде тежест и да звучи като възрастна.

— Стига с тези глупости, Ив! — избухна Блондел. — Какво правиш тук? Къде е гувернантката ти? Родителите ти изобщо знаят ли… разбира се, че не знаят!

Ив поклати глава. Нямаше смисъл да обяснява, че на всяка цена е трябвало да се качи на балона, че за нея първите три дни на въздушното шоу бяха преминали като насън и във все по-нарастваща възбуда, че беше се възползвала от минутката, когато извикаха баща й при болен, а майка й, както обикновено, си почиваше следобед, за да се изплъзне от гувернантката си, мадмоазел Елен. Не, изглежда, никакви подобни оправдания нямаше да помогнат.

— Тук съм — рече тя спокойно, понеже вече й беше ясно, че ще трябва да си плати, — тъй като всички говорят, че ние, французите, сме победили най-сетне въздушното пространство, и аз исках да видя това със собствените си очи.

Блондел отвори уста. Другите двама изобщо не си направиха труда да потиснат смеха си. „Единственото дете на д-р Дидие Кудер без съмнение е хитруша с характер — помисли си Мартино, — но все пак присъствието й придава особено очарование на това необикновено преживяване.“ Той беше ценител на фината талия и тънкия глезен — а Ив вече ги имаше, както и оформящите се очертания на младата гръд под късото болеро от пике и дантелената блуза от най-официалния й костюм.

— Блондел — каза той авторитетно, — нищо не може да се случи тук на мадмоазел Кудер. Щом се върнем долу, аз лично ще я придружа до дома й.

— Не бихме ли могли, мосю, първо да потърсим шапката на мама… моята шапка? — попита Ив.

— Мисля, мадмоазел, че шапката все още се носи по въздуха. Насочи се на юг към Ню сен Жорж, ако не греша. Все пак ще опитаме.

— Благодаря ви, мосю — рече Ив признателно. Поне да намерят шапката, може би тогава майка й няма да е толкова ядосана, колкото можеше да се очаква. Но дори и да я изяде някоя коза, заслужаваше си. О, каквото и да се случи, напълно си заслужаваше да се издигне във въздуха и най-сетне да види необятността на света.

Тя не можеше да си представи какво чувстваха пилотите, дошли от всички краища на Франция да участват в голямата надпревара край Дижон, пилоти като Марсел Анрио, който, макар и само шестнайсетгодишен, вече беше спечелил повечето награди. Този национален герой практически бе летял със скорост, по-висока от 1 километър в минута. И все пак, мислеше си Ив, когато балонът започна да се спуска и тя погледна надолу към гъмжилото от двайсет и пет хиляди души, все пак и тя се бе издигнала във въздуха, и тя бе надзърнала отвъд познатия хоризонт на детството. Почувства се близка с всички покорители на небето, та дори и само за тези няколко незабравими минути.

Д-р Дидие Кудер, бащата на Ив, беше зает човек, специалист по болести на черния дроб. Това бе сполучлив избор в страна, където заболяванията на черния дроб надвишаваха четири пъти средното за света ниво, понеже охолният живот си има своите последици. Докторът обичаше Ив, въпреки че съжаляваше, че няма син, но бе прекалено погълнат от работата си, за да обръща внимание на възпитанието й. То беше във властта на жена му и Дидие Кудер нямаше нищо против, ако след авантюрата с въздушното шоу тя смяташе за необходимо да обуздава прекомерното любопитство на Ив към света и опасната впечатлителност на възрастта й, като държи под ключ всички книги в библиотеката му.

Семейство Кудер живееха в изключително красива къща на чудесната улица „Бюфон“ в сърцето на старинния град Дижон. Д-р Кудер, човек със съвременни разбирания, притежаваше първия в града автомобил „Дион-Бутон“. Ала все още имаше и кочияш и два прекрасни коня, така че съпругата му Шантал да може да прави обичайните си гостувания в излъсканата тъмнозелена карета, нещо, което тя вършеше от женитбата им.

Шантал Кудер, наследница на голямо състояние, управляваше домакинството със здрава ръка. Много преди четиринайсетгодишната Ив да влезе в устата на шокираното общество, беше немислимо тя да се появи някъде сама. След нейната безумна авантюра гувернантката й позволяваше най-много да изпие, без да бъде наглеждана, чаша шоколад на следобедно гости у приятелка по уговорка на майките. Придружаваха я, когато отиваше с друго момиче в парка „Колумбиер“ или в Аркебузката градина, държаха я под око в редките случаи, когато играеше тенис, наглеждаха я дори когато отиваше на изповед в близката катедрала „Сен Бенин“. Смятаха, че темпераментната натура на Ив непрекъснато я излага на опасност.

Както повечето момичета от своята среда, Ив живееше в женски свят. Смяташе, че не е нужно да учи сериозно в училище, учителите й идваха вкъщи, като най-важна от тях беше монахинята доминиканка, която й преподаваше френски и по малко математика, история и география. Имаше учители по танци, музика и рисуване; уроците при тях обаче протичаха в присъствието на мадмоазел Елен. Само уроците й по пеене при достопочтения професор Дютур от музикалната консерватория се провеждаха извън дома й на ул. „Бюфон“.

През есента на 1912 г. в пищния си, ярко осветен будоар Шантал Кудер обсъждаше на чаша горещ шоколад вечно занимаващия я проблем — дъщеря й — със своята сестра баронеса Мари-Франс дьо Куртизо, която й беше дошла на гости от Париж.

Майката на Ив се чудеше с обичайното си раздразнение от къде на къде Мари-Франс, чийто брак не бе благословен и с едно дете, се смята за авторитет в отглеждането и възпитанието на Ив, която тя наричаше „любимата ми племенница“, сякаш я беше удостоила с тази чест измежду десетки претендентки. Естествено, Мари-Франс си придаваше важност. Това бе разбираемо за дъщеря на богат буржоа, успяла да се омъжи за барон и да се издигне до положението на аристократка. От Мари-Франс можеше да се очаква да си придава важност (имаше достатъчно основания), но самият факт, че се е омъжила, не й даваше правото да си мисли, че разбира и от неща, за които само една майка можеше да говори, и то от опит.

— Скъпа Шантал, напразно се тревожиш — каза баронесата, като допря до устните си скъпа ленена салфетка и си взе още една сметанова сладка. — Ив е чудесно момиче и аз съм уверена, че тя вече е надраснала онази смешна детинска своенравност.

— Бих искала да съм сигурна като теб, още повече че нито аз, нито ти можем да знаем какво всъщност си е наумила — въздъхна в отговор Шантал Кудер. — Нима маман знаеше какво ние си мислим, Мари-Франс? Колко ти е къса паметта.

— Глупости. Маман беше прекалено строга с нас. Естествено нищо не й казвахме — не че имаше кой знае какво за казване.

— Опитвам се да дам на Ив възпитание като нашето. Но човек никога не може да е достатъчно внимателен.

— Шантал, да не би да искаш да кажеш — възкликна баронесата, — че всичко, което си казала на Ив за бъдещия й брак, е: „Подчинявай се на волята на съпруга си.“

— Защо й е да знае повече? Нима този съвет не е достатъчен? Мари-Франс, ти си станала прекалено много парижанка.

Баронесата побърза да поднесе чаша към устните си. Благочестивата й по-възрастна сестра никога не пропускаше да я удостои с морализаторството си.

— Когато Ив стане на осемнайсет, нали ще ми позволиш да дам бал в Париж в нейна чест? — предложи тя.

— Разбира се, Мари-Франс, но не преди бала й в Дижон, иначе хората ще се засегнат. Трябва да се съобразявам със семействата Амио, Бушар, Шово…

— Говен, Клерже, Куртоа, Моризо — мила моя, знам точно кой ще бъде на този бал, просто са ми пред очите. Виждам зализаните випускници на училище „Сен Франсоа дьо Сал“, подредени в шпалир с техните току-що наболи мустаци. После ще последва зима на необуздано веселие, каквото има само в Дижон. Бал на Червения кръст! Бал на Сен Сир! Луда романтика! Да не говорим за благотворителните разпродажби, концертите и дори — тъй като Ив е добра ездачка — покана за участие в лова в Шатийонския лес. Как ли ще преживее такива вълнения?

— Присмивай се колкото искаш, Мари-Франс. Повечето момичета биха дали всичко на света, за да имат нейните възможности — рече мадам Кудер с чувство на превъзходство. Чия беше дъщерята в края на краищата!

— Кога ще се прибере детето? — попита баронесата и погледна здрачаващото се небе.

— Всеки момент. Казах на мадмоазел Елен, че професор Дютур трябва да им остави достатъчно време да пресекат града, преди да се стъмни.

— Професорът все още ли твърди, че тя притежава забележителен глас?

— Да. Но понеже тя няма никога да го използва, освен на някоя музикална вечер или за свое собствено удоволствие пред пианото, не съм сигурна дали тези уроци не са просто загуба на време. Обаче Дидие настоя. — Мадам Кудер изрече това сякаш с упрек към деспотизма на мъжа й, с интонация, която сестрите обичаха да използват, когато говореха за своите послушни съпрузи.

— Лельо Мари-Франс! — щастливо извика Ив, като се втурна в стаята и обсипа леля си с възторжени целувки. Парижанката забеляза, че с естествената си руменина Ив може да съперничи на всяка харесвана кокетка, че гъстите й, все още разпуснати къдри притежаваха неподражаем цвят, който нямаше да се изгуби като при червенокосите или да помръкне като при брюнетките; рубинено златни коси, с естествен блясък, сияйни; коси, които биха превърнали дори едно невзрачно момиче в красавица. А очите й! В тях се таяха тлеещи въглени.

Като продължи да я оглежда, Мари-Франс дьо Куртизо забеляза: Ив бе израсла така бързо, че вече бе цяла глава по-висока от майка си. Имаше някаква интригуваща неумереност, някаква безспорна екстравагантност в самочувствието на момичето. Дългата до глезена пола и просто скроената блуза й стояха тъй добре и стилно, сякаш Ив беше млада херцогиня, а не шестнайсетгодишно момиченце. Непременно трябваше да заведе Ив в Париж, преди да навърши осемнайсет. Пакен ще я облече с усета и фантазията, които тя заслужава, а Уърт ще й ушие балната рокля. Защо Ив да не намери бляскав съпруг? Да, дори по-добър от нейния. Ако остане в Дижон, тя без съмнение ще загине в това затворено консервативно общество.

— Съкровище! — промълви Мари-Франс, отвръщайки на целувките. — Такова удоволствие е човек да те гледа.

— Не я глези, Мари-Франс — намеси се Шантал. — Ив, можеш да вечеряш с нас днес, тъй като леля ти е тук, но само днес.

— Благодаря, маман — каза чинно Ив.

— А сега, Ив, изпей ни нещо — добави мадам Кудер, радостна да се изтъкне пред сестра си, която винаги я дразнеше.

Ив отиде до малкото пиано, изтеглено в ъгъла, седна, помисли и запя с лека, палава усмивка, която не можеше да потисне.

„Върни се под небето на Аржентина,

където всички жени са богини,

при страстната музика, любими,

танцувай, танцувай танго!“

— Ив! Това ли си научила от професор Дютур? — извика леля й, шокирана както от пулсиращия чувствен ритъм в ниския глас на Ив — глас като жива коприна и тъмен мед, — така и от самите думи на песента.

— Разбира се, че не. Той иска да пея арии от „Бохеми“. Но това е толкова по-забавно. Чух го на улицата на път за вкъщи. Не ти ли харесва, лельо?

— Не, никак — отвърна парижанката. Тя не искаше да си признае, но може би Шантал имаше право да се тревожи за Ив. За една девойка беше зле дори да слуша танго, камо ли да го пее! И то с такъв глас, с такъв… прелъстяващ глас!

— И много, страшно много кърпички от най-фин лен с бъдещите й инициали — прехласваше се Луиз, камериерката на Кудер, докато се разхождаха с Ив един съботен следобед през пролетта на 1913 г. в старата ботаническа градина зад катедралата.

— А ако се случи никога да не кихне? — попита Ив, за да прекъсне подробния опис на ленения чеиз, току-що поръчан за дъщерята на съседите на Кудер, Диан Говен, която скоро щеше да се омъжи.

Луиз не й обърна внимание. Тя бе удостоена с ролята на придружителка на Ив, когато преди четири месеца, за обща изненада, мадмоазел Елен напусна, за да се омъжи за един вдовец, търговски посредник от „Повр Диабл“, най-големия универсален магазин в града.

— 72 кърпи за чинии, 72 специално за кристални сервизи, 50 престилки за прислугата, а пък не можете да си представите покривките за маса…

— Честна дума, мога — рече Ив търпеливо. Луиз й бе любимка, откакто пристигна в дома им преди десет години. Тогава Луиз навършваше седемнайсет, на колкото сега беше Ив, но бе излъгала, че е на двайсет и четири, за да получи работата. Имаше загрубяла кожа, яко тяло, беше способна да работи по шестнайсет часа, без да усети умора, а устните на кръглото й лице бяха здраво стиснати.

Ив веднага бе усетила добрата душа и сърдечността на новата прислужница, така че още от самото начало двете с Луиз се сприятелиха, както често се случва в семейства, където децата прекарват повечето време у дома, а родителите не им обръщат много внимание. Те се бяха съюзили срещу всесилната мадмоазел Елен, бяха станали довереници в дом, където и на двете непрестанно им се нареждаше какво да правят, бяха се превърнали в близки приятелки с течение на времето; нали и двете се нуждаеха от някого, с когото свободно да споделят всичко съкровено.

— Не проумявам защо Диан се омъжва — каза Ив, като леко докосна клонка форзиция, единственото вече разцъфнало дръвче. — Годеникът й е толкова грозен.

— Мадмоазел Диан е разумно момиче и знае, че важното е да намериш подходящ съпруг, а не красавец.

— И ти ли! Не мога да повярвам, че го казваш ти, Луиз. С какво е подходящ, освен с богатството на баща си? Да не искаш да кажеш, че всеки мъж богат наследник с два крака, две ръце, без големи брадавици е желан съпруг?

— Де да можех да намеря някой, па макар и с брадавици — отвърна Луиз с комична гримаса, примирена с това, че е бедна двайсет и седем годишна камериерка, без изгледи да се омъжи.

— Бракът не ме интересува. Искам да стана монахиня, медицинска сестра, мисионерка, суфражетка, искам… о, не знам! — каза Ив с чувство.

— Ще се омъжите, независимо дали искате или не, защото маман ще ви намери съпруг, преди да станете на деветнайсет, а ако не тя, леля ви, така че по-добре го приемете, моя бедна мадмоазел.

— Защо? Защо? — извика Ив, като откърши нежножълтата клонка с ярост, която разтревожи Луиз. — Защо да се омъжвам, щом не искам? Защо не ме оставят на мира!

— Ако имахте още четири-пет братя и сестри, може би щяха да ви оставят да постъпите, както желаете — във всяко семейство е добре дошла някоя леля стара мома, за да се грижи за неща, с които никой друг няма време да се занимава, — но вие сте едничка и родителите ви няма да имат внуци, освен ако не се омъжите; така че защо се противите на нещо, което ще стане?

— О, Луиз, страх ме хваща, като си представя, че ще живея като майка — само да ходя на гости и да посрещам гости, нищо да не се променя, освен модела на обувките ми. Подобно бъдеще е просто непоносимо — бъдеще, в което мога единствено да се надявам, да зарадвам с внуци родителите си, — за това ли съм се родила?

— Щом му дойде времето, ще забравите тези брътвежи, ще станете майка като повечето жени и ще сте предоволна — отвърна Луиз. — Припомня ли ви след три години сегашните ви приказки, няма да ми повярвате, а и наистина ще сте забравили всичко.

— Не е честно! Ако с времето намираш щастие в това, което си мразил, мисля, че е лошо да станеш възрастен! Аз трябва да направя нещо прекрасно — нещо голямо, смело и вълнуващо, нещо лудо, Луиз, по-лудо, отколкото мога да си представя!

— И на мен понякога ми се иска, мадмоазел Ив, но знам, че е само защото иде пролетта и може би нощес ще е пълнолуние, и не се ли приберем скоро, майка ви ще се тревожи.

— Хайде поне да потичаме заедно, да се надпреварваме коя ще стигне първа… сърцето ми ще се пръсне, ако не потичам — извика Ив.

— Не бива. Мадам Бланш и съпругът й току-що завиха зад нас. — Ала предупреждението на Луиз бе напразно; Ив вече летеше далеч напред по пътеката и не можеше да го чуе.

Книгите, които майка й подбираше, не даваха достатъчно храна за въображението на Ив. Модното списание „Ла газет дю бон тон“, което мадам Кудер й позволяваше да разглежда, се занимаваше с жени от друг свят, жени прекрасни и нереални като екзотични птици, облечени във фини и с фантастични цветове дрехи от Поаре и Дусе, които падаха меко и вълшебно от високите талии и прикриваха нозе на одалиски.

Ив обаче забеляза, че всяка сутрин, след като прегледа броя на получавания от него водещ дижонски вестник „Ле биен пюблик“, баща й го оставя нехайно в кабинета си. Вестникът се превърна за Ив в прозорец към света и хитрувайки, тя започна да го отмъква всеки ден, преди кабинетът да бъде почистен, и да го чете в стаята си в минутките, когато беше сама.

През 1913 г. в разгара на лятото Дижон беше наистина едно весело, гостоприемно и процъфтяващо градче и се готвеше да чества 14 юли, деня на падането на Бастилията. Целият град беше изпълнен с музика. Отвсякъде се носеха мелодии — от всеки уличен ъгъл, от десетките кафенета с певци и пианисти, от ресторантите, от естрадите по площадите, от велодрума, както наричаха мястото за надбягвания, от цирка „Тиволи“ и най-вълнуващото — от концертите на оркестъра на двайсет и седми пехотен полк от френската армия, разквартируван в „Касери Вейан“.

Ив и Луиз изминаваха три пъти седмично разстоянието от дома на Кудер до професор Дютур и попадаха на различна музика; тогава походката на Ив се променяше, без тя да съзнава. Ив ту вървеше в ритъма на валса, ту на военен марш, ту под звуците на песен, излитаща от терасата на някое кафене, песен, която, както всички останали, бе родена в Париж. Тя вървеше и си тананикаше и Луиз полагаше неимоверни усилия, за да я удържи да не запее с пълен глас думите — запомняше ги така бързо.

От пролетта насам все по-трескаво безпокойство и неудовлетвореност от живота завладяваха Ив. Луиз нямаше търпение да дочака осемнайсетия й рожден ден, който веднага щеше да разтвори пред нея вратите на нов свят; тогава щеше да бъде обградена от вниманието на младежи, да се вълнува от нови тоалети и да се радва на нови приятели. Изнервящото, тревожно, почти непоносимо очакване да свърши прекалено дълго проточилото се детство на Ив щеше най-после да приключи изведнъж. Луиз си мислеше, че момичето толкова скоро ще се превърне в млада жена, че е естествено да е така неспокойно и впечатлително, сякаш наближава буря.

Наистина Луиз нямаше да заема повече такова място в живота на Ив и все пак чувстваше своята отговорност тъй остро, че почти й се искаше мадмоазел Елен да се върне. Скоро задълженията й щяха да приключат. „Още няколко месеца — казваше си тя, — и ще си отдъхна.“

Сутринта на 3 юли 1913 г. Ив хвърли поглед на първата страница на „Ле биен пюблик“ и после бързо запрелиства гъсто напечатаните страници, като търсеше посветената на градските развлечения колона. Най-после откри съобщение за дългоочаквания гастрол на парижки мюзикхол в театър „Алказар“, главния театър в Дижон. Ив радостно възкликна. Не й се вярваше, че наистина някога ще дойдат.

Месеци наред афишите известяваха за това необикновено посещение. Дори и такава благовъзпитана млада дама като Ив знаеше, че модерният парижки мюзикхол се е наложил като европейски център на развлеченията. През 1900 г. бе открит „Олимпия“ и неговият неимоверен успех доведе до създаването на „Мулен Руж“, „Гран Иподром“, „Алхамбра“ и редица други не толкова претенциозни и луксозни. „Ривиера“ беше сред тези второразредни мюзикхоли и управата на „Алказар“ бе съумяла да привлече по договор в Дижон целия му състав. Единствено посещението на Буфало Бил и неговия цирк в годината на раждането на Ив бе предизвикало такъв жив интерес сред ценителите на развлечения в града.

Ив се втурна при Луиз, която оправяше леглото й.

— Те идват, ще останат цяла седмица — извика тя, поруменяла от вълнение.

— Аз пък ще ви повторя и потретя за кой ли път вече, че майка ви никога няма да ви пусне на спектакъла. Миналата пролет тя каза, че сте прекалено млада, когато баща ви пожела да ви заведе на опера. Но мюзикъл — никога? Не и за девойка с вашето положение. Кой знае какъв е езикът на артистите и какво се пее в песните им.

— Луиз, не говори така. Знаеш прекрасно, че съм чувала какви ли не песни на улицата — отвърна Ив, като разтърси приятелката си.

— Казвам само това, което би казала майка ви.

— Но аз трябва да отида, от седмици ти го повтарям.

— Не ви разбирам, мадмоазел Ив. Не се вслушвате в разума. Скоро ще бъдете млада дама. Когато се омъжите, ще можете да правите каквото си искате, стига да сте в компанията на съпруга си, горкичкия, който и да е той, или на друга дама — ако успеете да намерите някоя капризна като вас. Ще можете да ходите в мюзикхола всеки божи ден, щом толкова ви се ще, но сега знаете тъй добре, както и аз, че това е невъзможно. Оставете ме на мира и не ми пречете да оправя леглото ви.

— Значи не искаш да дойдеш с мен, Луиз?

— Нима не ви го повтарям, откакто тази муха ви влезе в главата?

— Смятах, че ще размислиш, щом разбереш, че „Ривиера“ наистина идва.

— За нищо на света — отсече Луиз, без да трепне.

— Тогава ще отида сама.

— Нима? И как, ако смея да попитам?

— Не възнамерявам да ти кажа — отвърна Ив високомерно. — Тъй или иначе аз се качих на балон преди три години, бях само на четиринайсет. Щом успях да направя това, нещастнице, да не мислиш, че не бих могла да стигна до „Рю де Годран“, да си купя билет за „Алказар“ и да вляза. Май ме подценяваш.

Луиз седна отчаяна на леглото. Знаеше, че трябва да избира. Или да не се подчини на правилата, въведени от мадам Кудер, и на много други, за които тя не се беше сетила, и тайно да заведе Ив на матинето, или да се примири с факта, че нейната повереница някак, бог знае как, ще успее да отиде сама.

От двете възможности втората й изглеждаше много по-лоша. Нямаше начин едно хубаво момиче, само в „Алказар“, да не бъде заглеждано, заговаряно, дори може би да чуе намеци. Нито една почтена жена, дори девойка от народа, не би отишла сама в мюзикхола. Всъщност Луиз осъзна, че вече е направила избора си, което бе пределно ясно и за Ив, ако се съдеше по преценяващия й поглед и по издевателската й усмивка.

Половин час преди ярката завеса да се вдигне, те бяха заели местата си. Издайническите коси на Ив стояха прибрани в стегнат кок под забодена на три места шапка; Луиз й я бе дала на заем. Оркестърът вече свиреше „C’est pour Vous“, песен, за която те не знаеха, че е написана от Ървин Бърлин и чието оригинално заглавие беше „Всички го правят“. Хората край тях тропаха нетърпеливо с крака и шумяха. Залата беше пълна и Луиз се успокои, като видя, че имаше много други жени, някои от които с деца.

Ив, толкова развълнувана, че ръцете и краката й бяха ледени въпреки горещината в театъра, разучаваше програмата, която обещаваше да се изпълнят отдавнашните й мечти. Певци, всякакви певци.

На професор Дютур му беше станало навик да казва на жена си, че Ив Кудер му е разбила сърцето. Едно тъй надарено момиче, момиче, което можеше да изпее всяка ария, писана за контраалт — един необикновен глас, дълбок и звучен и все пак без усилие достигащ височините на мецосопран, — момиче, което разчиташе нотите без никакво усилие — такова момиче да пее леки шансони, песни за простолюдието — това не се побираше в ума му.

Това му се струваше направо ненормално, тази слабост към лесните, простички мелодии, да, казваше той на търпеливата си жена с нарастващо възмущение, към мелодии, които би могъл да определи единствено като евтини. Не долнопробни, не, Ив Кудер никога не бе идвала при него с долнопробна песен, ала такива, които не изискваха от нея никакво усилие.

Ив отдавна се бе отказала от опитите си да обясни на своя учител защо обича леката музика. Той беше единственият и слушател, а тя зачиташе публиката си дори когато се състоеше от един човек.

Колкото повече пееше мелодии от улицата, толкова повече растеше желанието й да слуша песните, които бе чула, в изпълнение на професионалисти на истинска сцена, да гледа точно как го правят, какви са лицата им, жестовете им, как са облечени и как общуват с публиката. У дома, когато родителите й излизаха, тя често си пееше сама, като се заключваше от прислугата.

Снишаваше глас, разкривайки неговото богатство от топлина и сърдечност, оставяше го да вибрира дотам, че едва го контролираше, и най-сетне подхващаше същата мелодия октава по-високо и гласът й отекваше в алтови тонове, докато сякаш започваше да бие с криле в гърлото й. Когато пееше песните на народа, тя се чувстваше извън властта на всякакви закони и задръжки, в правото си да ги преобрази по свое хрумване, понеже беше в пълно неведение за това как ги изпълняваха други.

Щом програмата започна, Ив престана да съзнава, че е в театър, забрави за седящата до нея намръщена Луиз, не чуваше спонтанната реакция на публиката, тъй като вниманието й от онова, което ставаше на сцената, бе погълнато изцяло.

Представлението в мюзикхола се движеше в такъв ритъм, че ако един номер не се харесваше — преди още публиката да е осъзнала това, следващият номер вече бе започнал. Четирима мъже на велосипеди с едно колело, които си подхвърляха златни рингове в смайваща комбинация, бяха заменени от слаба, облечена в яркозелено жена; тя изпълни в речитатив два драматични монолога с грапаво-стоманен глас. Четиринайсет танцьорки с розови волани, с цилиндри, кожени яки и котешки опашки набързо извъртяха номера си и отстъпиха място на един шишко; шишкото пък пя с висок пронизителен фалцет двусмислени песнички тъй бързо, че само най-съобразителните зрители успяваха да схванат всичките му игрословици, въпреки че той намигаше, за да подготви публиката, и бършеше лицето си с голяма кърпа след най-дръзките куплети. Акробатка в египетски одежди се заизвива, докато воалите й падаха един след друг и тя остана в трико с телесен цвят, от което дъхът на дижонци секна. Акробатката напусна сцената и се явиха шест хубави момичета във войнишки униформи; те пяха в хор патриотични песни, докато подскачаха и разголваха, колкото могат крака. Големият оркестър свиреше, без да спира, дори и при смяната на декорите.

Ив започваше да се чувства разочарована и объркана. Като малка я водеха на цирк, но тя изобщо не беше подготвена за водевилната пъстрота на мюзикъла, от който бе очаквала… всъщност не знаеше точно какво, но не и това вихрено зрелище заради самото зрелище, не и този трудносмилаем коктейл от номера, събрани в едно, за да се постигне колкото може повесела шумотевица.

Внезапно оркестърът спря и за миг спуснаха завесата. Когато я вдигнаха отново, прожекторът осветяваше единствено рояла, а сцената тънеше в мрак. Отляво излезе млад мъж и седна пред рояла. Обърна се към публиката за миг, наведе глава и сдържано обяви песента:

— „Folie“[1] — каза той, — една от любимите ми песни от безсмъртния Фишер.

Когато подхвана бавно и с копнеж „Мечтая само за нея, за нея, за нея“, с баритон, чиято сила бе пропита с чувство, „Алказар“ притихна. Предишният зрелищен мюзикъл се преобрази — зрителите бяха завладени от магията на един необикновен човешки глас. Необяснима беше артистичната индивидуалност на този мъж, която превръщаше баналната, макар и класическа песен на Фишер, оплакваща несподелената любов, в истинско преживяване; то не оставяше никого равнодушен. Така или иначе изпълнението бе също тъй реално, както и роялът, на който певецът сам си акомпанираше.

След „Folie“ той изпя „Reviens“[2], бавен валс със скръбен рефрен: „Върни се, върни се, мое сърце, моя изгубена радост, върни се, върни се, мое сърце.“ И после изпя, най-сетне с усмивка, „Познавах една блондинка“ и целият „Алказар“ избухна в аплодисменти. Певецът се изправи, поклони се, безупречен в черния си костюм, закопчаната жилетка, проблясващия златен ланец, високата бяла яка и тъмната вратовръзка. Строгостта на костюма и белотата на ризата само подчертаваха тъмните му коси, късо подстригани и пригладени.

Ив и Луиз бяха прекалено далече и не виждаха лицето му, но фигурата в бяло и черно приковаваше погледите по време на трите биса. Публиката го пусна да си иде едва когато оркестърът засвири полка и група акробати изтичаха на сцената и избутаха рояла.

— Е, сега дори и аз признавам, мадмоазел Ив, това си заслужаваше. Незабравим момент, имате право — изрече Луиз с тон, в който нямаше и следа от възмущение. Тя погледна към повереницата си за одобрение. Мястото на момичето беше празно. — Ив! — извика Луиз поразена, но антрактът беше започнал, пътеките бяха запълнени, понеже публиката се бе втурнала навън за глътка въздух преди втората част на мюзикъла.

Изпълнена с възторг и решителност, Ив изтича по пътеката и без никакво колебание застана пред вратата, водеща зад кулисите, веднага щом първите зрители започнаха да се появяват във фоайето. Тя още веднъж погледна програмата, намери името, което търсеше, отвори вратата, огледа се за някой, към когото да се обърне, и тръгна към един човек, сторил й се подходящ, понеже държеше папка.

— Мосю Маре ме очаква, мосю. Бихте ли ми показали гримьорната му. — Гласът й, без тя да съзнава това, звучеше светски, като гласа на леля й Мари-Франс.

— Ето там, втората врата вляво, мадам, а може би мадмоазел?

— Това не ви засяга, мосю — отвърна Ив, като интуитивно подбираше именно думите, които да го убедят, че тя има правото да е зад кулисите.

Почука на вратата.

— Влез! — извика Ален Маре и тя нахълта в гримьорната, ала се закова на място, онемяла от изненада, а вратата отзад се затръшна. Гол до кръста, певецът стоеше гърбом към нея. Сакото, жилетката, яката, вратовръзката, мократа му риза — всичко беше свалено и захвърлено на стола до тоалетната масичка. Той бършеше врата си с кърпа.

— Хвърли ми някоя по-големичка кърпа, Жул. Още един бис в тази сауна, и щях да стана вир-вода. Господи, тази адска жега в Дижон — управата трябва да плати двойно.

— Мосю, вие сте великолепен! — изскочи от устата на Ив, която стоеше, забила поглед в земята.

Певецът се завъртя и извика от изненада. После широко се усмихна, взе голяма кърпа и продължи да се бърше. Ив набра смелост да вдигне очи и ако вратата не беше затворена, щеше да побегне при вида на оголените му гърди, мускулести, покрити с черни косми до корема. Мосю Маре вдигна ръка, като ожесточено се триеше с кърпата, и Ив зърна окосмената му подмишница. Никога дотогава не бе виждала гол до кръста мъж. Дори в най-горещите летни дни работниците в Дижон ходеха по своята работа из града по фланелки. Нито пък се беше доближавала толкова до запотен мъж. Силата, грубата чувственост на мириса на потта му в малката стаичка действаше зашеметяващо. Ив цялата бе обзета от чувство за опасност, но усетът й за тази опасност бе инстинктивен и подсъзнателен. Тя усещаше единствено, че неудържимо се изчервява.

— „Великолепен“. Чак толкова? Благодаря ви, мадмоазел… или мадам?

— Мадмоазел. Трябваше да ви го кажа — не исках да се натрапвам, не знаех, че се преобличате, но, о, как пяхте само! Никога не съм чувала нещо по-прекрасно, по-впечатляващо!

— Аз не пея в Парижката опера все пак. Един обикновен певец от мюзикхол съм. Вие ме смущавате — рече Маре, поласкан от комплимента, с който дълбоко в себе си бе съгласен.

Ален Маре беше свикнал с посещения в гримьорната си, с жените, които обикновено идваха на весели групи, като преди това се бяха обзаложили, че няма да посмеят да го направят. Но това момиче от Дижон с ужасната си шапка говореше с настойчивост, която го заинтригува. Певецът бързо навлече чиста риза, извади нова твърда яка.

— Седнете, ако обичате, докато се облека. Ето ви стол — подкани я той. По всичко личеше, че Ив не искаше да мръдне от вратата. Маре премести втория стол в гримьорната близо до своя, поставен пред огледалото на тоалетната масичка.

Ив седна, като наблюдаваше с възхита невижданата дотогава гледка — мъж, който си закопчава яката върху ризата. Усещането за близост, когато го гледаше да се бори с копчетата, малко отстъпваше на това да го гледа как се бърше. Певецът приключи набързо, завърза си вратовръзката и й предложи вода; наля от каната в единствената чаша.

— Не мога да ви предложа друго. В „Алказар“ не са много щедри — рече Маре, като протегна чашата си, сякаш че бе съвсем естествено да се пие от чашата на непознат. Ив отпи голяма глътка и за първи път го погледна право в лицето. Имаше изключително черна коса, изключително тъмни очи и насмешливо, разбойническо изражение — необикновено лице, гордо, дори властно и в същото време готово всеки момент да се разсмее. Но той бе по-млад, отколкото й се бе сторило отдалече. Може би малко под трийсетте.

Погледът й го поглъщаше с жадно любопитство. Мъж, който без стеснение стоеше полугол пред една жена, който й беше предложил да пие от чашата му, който пееше — о, който пееше божествено, — тя не трябваше да изпуска и секунда от тази среща, тръпки я побиваха при мисълта, че скоро ще започне втората част на мюзикъла.

— Свалете си шапката — заповяда Ален Маре. — Не мога добре да ви видя под тази огромна торта. — Съдейки по шапката и леката наметка, заети между впрочем от Луиз, Маре реши, че Ив е дошла на представлението в свободния си следобед. Може би беше продавачка в магазин.

Ив махна шапката, украсена с едно-единствено право перо, и я пусна на пода. Шапката бе скривала напълно косата й и почти цялото й чело. Беше такова облекчение да я махне, че изведнъж и наметката й се стори непоносимо тежка. Тя я свали и седна, вперила поглед в младия певец, открила цялата си дръзка и свежа красота; все пак гледаше го без самоувереността на съзнаващата своята сила жена.

Ив не подозираше въздействието на красотата си, подобно на дивак, който не се е виждал в огледалото. Нито родителите, нито прислужниците, нито учителите някога бяха хвалили или обръщали внимание на външността й. В Дижон смятаха, че за това има достатъчно време, след като едно момиче навърши осемнайсет.

— Господи! — възкликна Ален Маре и занемя от учудване. Жестът на Ив бе преобразил занемарената гримьорна и пред очите му се изправи момиче тъй изненадващо прекрасно, като бял люляк, разцъфнал на ъгъла на някоя обикновена уличка. Той бе омагьосан и поразен от това момиче, излязло сякаш от вълшебна градина.

Ален доближи стола си, наведе се, повдигна с една ръка брадичката й, за да я разгледа по-добре, и за първи път срещна погледа й; в него светлината на невинността бе примесена с тъй буйна и ослепителна дързост, че певецът остана ням и объркан. Пръстите му се плъзнаха от извивката на брадичката към ъгълчето на ухото и нагоре, по страната, към овлажнената коса. После, подчинявайки се на неудържим порив, той вдигна и другата си ръка и зарови пръсти в косите на слепоочията й, като здраво стискаше главата й. Ив потръпна, но не се възпротиви; ръцете му я докосваха така, както никой мъж не бе правил. Чувстваше се като в окови, не можеше да помръдне глава дори и да искаше.

— Така е по-добре, нали? — попита певецът тихо и тя дори не кимна в отговор. — Кажи „Да, Ален“ — настоя той.

— Да, мосю — прошепна Ив с изтръпнали устни.

— „Ален“ — повтори той, като не разбираше, че за Ив беше еднакво непозволено както обръщението по име, така и това, че говореше с него насаме.

— Ален. Ален… Ален — въздъхна тя, набирайки смелост, — да, Ален, по-добре е.

— Но, мадмоазел, как можете да ме наричате Ален, когато не сте ми казали името си — вметна певецът сериозно, като си играеше свободно с къдриците й, задържайки по някоя в пръстите си.

— Казвам се Ив — отвърна тя и скочи на крака, понеже вратата на гримьорната внезапно се отвори.

— Ален, Клодет пак са я прихванали… както обикновено, казва, че не е в състояние да продължи. Помислих, че можеш да й налееш малко разум в главата — изрече разтревожено Жул, сценичният уредник. — Извинявай, че ви прекъснах, но я знаеш каква е. От тази адска жега ще е. Дресираните тюлени вдигат такъв шум, като че са слонове.

— За бога, Жул, толкова ли е трудно да намериш някой? — ядоса се Ален. — И кога най-после ще се научиш да чукаш!

— Тя няма да послуша никой друг. Хайде, Ален, размърдай се. Трябва да дойдеш, иначе антрактът ще продължи до вечерта.

— Коя е Клодет? — попита Ив.

— Трагическата изпълнителка, мътните я взели.

— Слабата възрастна дама в зелено ли?

— Именно. За съжаление тя си е въобразила, че й напомням за отдавна изгубения й син. Ив, ще дойдеш ли тук при мен довечера в антракта?

— Да.

— Добре.

— Ален, тръгваш ли? — извика повторно Жул.

— До довечера — рече Ален и изчезна след сценичния уредник.

Ив стреснато огледа гримьорната. Не бе възможно да е обещала да дойде отново тук довечера. Не бе възможно да не обещае. Нищо, което се случи, не можеше да се е случило. Не можеше да не се случи. Светът й се разпадаше.

Колебливо тя докосваше предметите на тоалетната масичка: четката, пудрата, бръснача, иглата за вратовръзка, часовника и ланеца, които Ален не бе успял да си сложи в бързината, и кърпата за лице, с която се бършеше, когато го видя за първи път. Ив я взе и я поднесе към лицето си. Бе запазила неговата миризма, напоена бе с потта му. Тя допря устни до влажната материя и дълбоко пое въздух. Миризмата я изпълни с болезнен копнеж, та дори с нещо по-силно от копнеж. Първата вълна на чисто физическо желание, неизпитвано досега, я подхвана подобно на плувец в неизвестно море, погълна я и я влечеше надолу в безкрайната бездна сляпа, тръпнеща, докато я захвърли тъй слаба, сякаш почти удавена.

С инстинкта на човек, борещ се за живота си, Ив грабна шапката си, нахлупи я, прехвърли наметката през ръка, излетя от гримьорната, втурна се през фоайето на театъра и успя да заеме мястото си, преди антрактът да е свършил. След минута-две се появи и Луиз, запъхтяна, разгорещена и ядосана.

— Как можахте, мадмоазел Ив! Как можахте да ме изплашите така! Изкарахте ми акъла, търсих ви навсякъде. Къде бяхте, невъзможно момиче такова?

— О, Луиз, извинявай! Прилоша ми точно по средата на последната песен, наложи се да изтичам до тоалетната, беше спешно. Нека да се прибираме вече, все още се чувствам ужасно. Има прекалено много хора. Горещината е непоносима. Хайде, нека си тръгваме, преди да са започнали отново.

— Наистина не приличате на себе си, цялата сте бледа и треперите, така си е. Значи тръгваме. Това не е място за вас, вече се уверихте. Надявам се, че тази лудория ви е послужила за урок.

— Така е, Луиз, уверявам те, така е.

2.

Ален Маре често имаше по някоя историйка зад кулисите. Във всеки град, в който пееше, винаги се намираше по някоя прехласната по него жена, изгаряща да задоволи страстите му, но преди Ив той не бе срещал момиче, което да отказва дори да вечеря с него след представлението.

— Жребец като теб си губи времето с тази, Ален — присмя му се Жул. — Цяла седмица се връщаш вечер в квартирата си сам… друг път не съм те виждал да издържиш толкова дълго без жена. А малката едва дочаква да падне завесата след последното ти изпълнение, и хуква на улицата през страничната врата. Хващам се на бас, че се прибира вкъщи при някой ревнив съпруг, който работи до късно. Дано само не я проследи някой път дотук.

— Не се тревожи за това — смигна му Ален. — Тя никога не е била с мъж.

— Не ми ги разправяй тия.

— Вярно е. Съвсем неопитна е. Недокосвана. Девствена е, Жул. Нали си чувал за това рядко нещо, наречено девственица, а, приятел? Да не би твоят суров живот да те е лишил от тази възможност?

— Ето защо значи така си се навил. Чудех ти се на търпението. Аз не си падам по девственици.

— Бедни ми Жул, нима никога не ти се е удавало да бъдеш първият мъж в живота на някое момиче. Заслужава си чакането, казвам ти го от опит.

— Голям дявол си, Ален, обаче нещо ми подсказва, че тази кобилка ще ти се изплъзне.

— Искаш ли да се хванем на бас, старче?

— Давай. Петдесет франка, че няма да успееш, преди да си тръгнем от Дижон.

— Съгласен — отвърна Ален и се разсмя самоуверено. Приятелят му Жул беше губил много подобни басове с него. Учудващо бе, че след като се е парил толкова пъти, рискува отново да заложи на явно губеща карта.

„Нищо чудно, че Жул не проумява какво предизвикателство е една девственица“ — мислеше си Ален. Като повечето мъже сценичният уредник бе прекалено груб, прекалено нетърпелив. Нямаше никаква представа в какво може да се превърне обичайното сексуално преживяване, когато знаеш, че ти си първият мъж, чиито ръце и устни докосват едно тяло. Самата мисъл за това хвърляше певеца в огън.

В света на мюзикъла нямаше девственици. Единствено когато трупата на „Ривиера“ пътуваше, Ален можеше да се надява да срещне някоя, и то много рядко, тъй като почти всички почитателки, които се осмеляваха да дойдат при него зад кулисите, бяха омъжени жени. Те познаваха света и знаеха абсолютно точно какво да очакват от Ален и какво да му дадат в замяна. Те го развличаха, но се губеше пикантният вкус, защото краят на любовната игра бе очевиден от самото начало.

„В живота има толкова малко изненади — мислеше си Ален, — че трябва да се възползвам от всяка възможност.“ Тайнствената девица от Дижон бе изключително съблазнителна със своята очевидна невинност, която той досега не бе накърнил, понеже му бе ясно, че ако действа прибързано, ще я изплаши и играта ще свърши.

Три дни след облога с Жул Ален все още не бе предприел решителната стъпка и мъчително се наслаждаваше на собственото си въздържание. Всяка вечер, когато Ив идваше при него, парфюмираният прашен свят зад кулисите изчезваше. Певецът забравяше, че само на няколко крачки очаква реда си под прожекторите стълпотворение от гримирани танцьорки, животни, акробати. Той дори не чуваше шумотевицата отвън, глъчката на мъжете и жените, с които цял ден си бе разменял шеги и остроти. За него съществуваше единствено тясното помещение, където седяха с Ив. Вълшебната градина, в която си я бе представял, когато за пръв път я видя отблизо, ставаше някак реална и желанието му прерастваше в болка; болката му доставяше почти толкова удоволствие, колкото би му доставило и самото удовлетворяване.

„Ако само можеше — мислеше си той — една опитна кокетка да събуди същата неудържима страст, както грижливо пазената добродетел на тази очарователна провинциална госпожица, колко сладък би бил животът.“ Така дългото чакане по някакъв парадоксален начин бе за него също тъй насърчаващо, както и самото отдаване. Но трупата на „Ривиера“ щеше да остане в Дижон само още няколко дни и басът с Жул трябваше да бъде спечелен. На Ален почти му се искаше да не бе сключвал проклетия облог. Почти му се искаше да се върне в Париж и да избяга от Ив, без да просвети нейната неопитност и без да смути нейната почтеност. Но я желаеше тъй неудържимо, а и трябваше да пази репутацията си.

Тежки дървени резбовани врати, които нощем се заключваха, отделяха дома на Кудер от улицата. Денем Емил и съпругата му Жан, пазачите, заемащи малката къщурка на двора, отваряха на всеки, който пристигаше или си тръгваше с кола, но онези, които идваха пеша, трябваше да звъннат, за да им се отвори една малка врата в портите. Тя също се заключваше нощем и ключът от нея висеше на халка точно зад вратата на Емил и Жан. Никой не помнеше те да са заключвали къщата си, а и защо им бе да го правят.

В дома на Кудер си лягаха не по-късно от десет. Д-р Дидие Кудер ставаше преди шест часа сутринта, за да се подготви за болничните си визити, а мадам Кудер съобразяваше с него ежедневния ритъм на домакинството. През летните месеци те често оставаха вкъщи след вечеря, понеже в жегите общественият живот замираше. Във всеки случай те все още не взимаха Ив със себе си, когато ходеха вечер на гости.

За Ив се оказа съвсем лесно да се престори, че си ляга, а след утихването на къщата да се измъкне от стаята си, да отвори вратата на пазачите, да отмъкне ключа от портичката и да изтича до „Алказар“. Не бяха взети мерки да я предпазят от това, понеже никому не бе хрумвало, че тя ще си позволи такова своеволие в свят, където определени обществени норми се спазваха строго и без да бъдат подлагани на съмнение.

Ален бе наредил на Жул да пусне Ив през страничната врата на пътеката, така че тя да може да гледа втората част на спектакъла откъм крилото. Първата вечер пристигна в „Алказар“, преди постановката да е свършила. После Ив и Ален седнаха на двата стола, които бяха единствената мебелировка в гримьорната, освен тоалетната масичка, и разговаряха. Позата на Ив недвусмислено показваше, че той не бива да си позволява нови волности.

— Защо не можеш да дойдеш с мен в кафенето след представлението — бе попитал Маре, — трябва ли непременно да се прибираш веднага?

— Не живея наблизо — отвърна Ив без колебание, защото вече бе намислила отговора. — Работя в магазин за дамски обувки чак в другия край на града. Собственичката, мадмоазел Габриел, освен заплата ми осигурява квартира и храна. Тя е стара мома, страшно набожна, много старомодна и е невъзможно да й се угоди. Заключва в полунощ и мога да загубя работата си, ако закъснея.

— Нямаш ли семейство?

— Сираче съм — излъга Ив, без да почувства и капка вина. Чувстваше, без да знае защо е така уверена, че колкото по-малко разкаже на Ален за себе си, толкова по-добре.

Дори и тя самата не бе наясно какво става с нея. Беше напълно объркана, неясни сигнали до такава степен бяха разстроили връзките между ума и тялото й, че цялото й същество бе разкъсвано от неудържима възбуда.

Вечерята с Луиз, след като се прибраха от „Алказар“, наподобяваше заучаването на нов език. Мисълта, че по-късно ще отиде в театъра, я бе накарала да забрави коя е, да забрави, че е Ив Кудер. Успяваше да си служи с ножа и вилицата, да подава солницата, ала това изчерпваше възможностите й да се справя с ежедневието. Едно безмерно опиянение изсмукваше всичките й сили, мислите й до една бяха насочени към източника на това опиянение, Ален Маре.

Дните през следващата седмица преминаха като в мъгла. Понякога тя играеше тенис с момчетата и момичетата, които познаваше, откакто се помнеше, два пъти бе на пикник в гората край Дижон с близките семейства и слугите им — някои в карети, други в семейни автомобили, наречени омнибуси — за обилен, макар и не тъй претенциозен обяд, ала Ив вършеше всичко това механично, в някакво заслепление, като мислите й се блъскаха между отминалата и предстоящата вечер. Прекъсна и уроците при професор Дютур. Беше немислимо да се насилва да пее класическа музика, когато в съзнанието й пулсираха единствено песните на Ален. Отдавнашната й близост с Луиз се изпари като детски спомен, понеже тя не можеше да говори за човека, обсебил ума й. Не че се бе затворила, но бе избледняла, бе се превърнала в сянка на Ив Кудер — кротка, послушна, мълчалива.

Нощем, след като се измъкнеше през вратичката и забързана прекосеше Дижон, за да стигне до „Алказар“, Ив така полудяваше от очакване, докато почука на вратата на Ален, че полагаше неимоверни усилия да успокои дишането си и да овладее гласа си. Заварваше го почти готов за второто му изпълнение. Жилетката и сакото на изискан англичанин, в какъвто той неизменно се превъплъщаваше на сцената, сега не бяха захвърлени на стола, а висяха на закачалка.

Ив не се осмеляваше да напусне дома си, преди родителите й да загасят светлината. Второто изпълнение на Ален бе малко преди единайсет часа, последен номер от представлението. Въпреки че Ив тичаше през цялото време, докато стигне до театъра, трябваха й поне петнайсет минути. Така им оставаше само половин час заедно всяка вечер. Измислицата за това как мадмоазел Габриел заключва в полунощ, бе не по-малък кошмар за Ив, отколкото пречка за Ален, но все пак тя упорито я поддържаше със същия подсъзнателен инстинкт, който я бе подтикнал да я създаде.

Мадам Шантал Кудер прочете писмото от сестра си и после го подаде на съпруга си със загадъчно изражение на лицето.

— Погледни това, скъпи — рече тя.

Доктор Кудер прочете писмото и й го върна.

— Звучи чудесно. Бих могъл да успея. Моят асистент ще се справи с работата в болницата, а пък аз ще отложа ангажиментите си. Никой не е умрял от черен дроб само за няколко дена. Мисля, че ще бъде добре за нас да заминем. Боя се, че не си намерила подходящ съпруг за една истинска почивка, но, разбира се, мога да си позволя по-кратко отсъствие.

— Може би, но аз мисля за Ив.

— Тя е поканена, какъв е проблемът?

— О, много е объркано — въздъхна Шантал Кудер. — Първо, Ив няма дрехи за Довил. Дрехите й ги шие мадам Клотилд, която ще отсъства до септември. Така или иначе в последния момент няма да успеем да направим нищо. — Мадам Кудер разлистваше писмото с все по-голямо разочарование. — Дори и да имаше подходящите дрехи, не мисля, че бихме й позволили да дойде с нас. Мари-Франс пише, че гостите ще бъдат само на нашата възраст. Много мило от нейна страна, че кани и Ив, но няма нищо по-лошо за едно приятно прекарване от това непрекъснато да се съобразяваш с едно младо момиче, което може да чуе каквото не трябва. Господата не знаят как да говорят с нея или пък казват неподходящи неща, а дамите искат да поклюкарстват на спокойствие. Не й е мястото там. Знаеш го чудесно. Ако имаше и други млади хора… О, не, не можем да отидем — със съжаление пъхна тя писмото обратно в плика.

— Мисля, че грешиш, скъпа. Нека Ив да остане тук с Луиз. Предполагам, че е запланувала да играе тенис и някой и друг пикник. В такъв случай защо да изпускаме няколко дни на чист морски въздух заради едно момиче, чийто живот скоро ще бъде запълнен изцяло със срещи и нови дрехи.

— Не е хубаво да я оставяме сама — рече колебливо мадам Кудер.

— Глупости. Пиши незабавно, че пристигаме утре. Още сега ще запазя билети за Довил.

— Щом настояваш, Дидие.

— Настоявам и точка по въпроса. — Докторът я целуна и в чудесно разположение на духа си сложи ръкавиците, с които шофираше.

Без съмнение скрупулите подхождаха на Шантал, но бяха малко глупави. За щастие той винаги беше харесвал и щеше да харесва глупавичките жени. Те бяха утеха след тежък ден, каквато една умна жена не би могла да бъде.

— Тази вечер няма защо да бързам да се прибирам — обяви Ив тържествуващо, щом влезе в гримьорната на Ален. Тя бе възприела неочакваното заминаване на родителите си като недвусмислен знак, че вече няма нужда от мадмоазел Габриел.

— Да не би оня крокодил да е припаднал или да се е задавил от прекалена святост? — попита Ален. — Или пък ти най-после си решила, че ти е писнало да се правиш на Пепеляшка.

— Не позна. Мадмоазел Габриел ще гостува на сестра си няколко дни. Остави ми ключа от къщата. Не мога да се бавя много до късно, иначе съседите ще забележат и ще й кажат, като се върне, но поне вратата няма да е заключена в полунощ. — Ив радостно му показа ключа от вратичката на ул. „Бюфон“.

Ален я погледна, скептично притворил очи. Въпреки цялото умение, което Ив вложи в измислицата с мадмоазел Габриел, той не вярваше на нито една нейна дума. От разговорите им всяка вечер певецът бързо разбра, че тя не е тази, за която се представя. Днес за първи път, откакто бе започнала да идва в гримьорната му, Ив беше с нова шапка — ниска, с широка периферия, елегантно изработена от светла слама и изискано украсена с тясна панделка от черно кадифе, шапка, която бе взела от гардероба на майка си веднага след заминаването й за Нормандия. Без да съзнаваше, с тази шапка Ив затвърждаваше всичките подозрения на Ален.

Той вече бе напълно сигурен, че Ив е богата — от начина, по който се изразяваше, от цялото й поведение се разкриваше, макар и ненатрапчиво, възпитанието на девойка от доброто общество. Тя принадлежеше към висшето съсловие и поради някаква лична причина не искаше да го признае, но сега с тази скъпа шапка и с нежната руменина на лицето си ставаше очевидно коя е. „Ако Ив има нещо общо с магазините за обувки — помисли си той, — то е, че си прави обувки по поръчка.“

Но той не се опита да я разкрие и нямаше намерение да го прави. Нека да запази тайните си — така беше по-добре. С жените той имаше едно-единствено опасение — да не би някоя да го въвлече в ежедневието си. Това трябваше да се избягва на всяка цена. Маре никога не позволяваше на любовниците си да му разказват за своите проблеми, съпрузи, деца, тъй като бе рисковано дори да ги слуша.

— Искаш ли след представлението да вечеряме някъде заедно? — попита той, за първи път сигурен, че момичето ще приеме, а и беше крайно време, понеже трябваше да спечели облога с Жул. Ако всичко станеше набързо в гримьорната само и само за да изпълни баса, той щеше да се лиши от рядкото удоволствие, предвкусвано още от мига, в който бе докоснал косите на това апетитно девойче.

— Можем да вечеряме при положение, че отидем в някое тихо и спокойно заведение. Знаеш какво е да живееш в малък град — дори мадмоазел Габриел да я няма, рисковано е да ме виждат навън късно вечер, понеже някой от нейните наематели непременно ще й каже, ако ме забележи. Не знаеш ли някое местенце, което да не е ярко осветено?

— Непременно ще намеря.

— Това ли имаше предвид? — попита Ален, като огледа помещението с нисък таван и дебели стени; в него не бе задушно, макар че бе също тъй непретенциозно, както заведенията, в които ходеше, откакто бе на турне. Беше запазил маса в ъгъла пред неугледно канапе, колкото може по-далеч от бара, и избра от менюто най-доброто за вечеря и най-доброто вино, което успя да види.

— Просто чудесно — рече Ив. Тя за първи път посещаваше заведение късно вечер, за първи път седеше на канапе с мъж, за първи път за нея поръчваха вино. Огледа се и разбра, че сред посетителите няма никой, който би могъл да принадлежи към света на нейните родители, и въздъхна с облекчение.

— Пий си виното — посъветва я той.

— Позволи ми да пия от твоята чаша — отвърна Ив приглушено и Маре се задъха, обхванат от силно желание. Дали Ив изобщо знаеше как могат да повлияят такива думи на някой мъж? „Разбира се, че не знае — помисли той. — Малката не съзнава, че нейните естествени пориви могат да запалят такава страст, иначе би била по-внимателна.“

Подаде й своята чаша и я гледаше как отпива с такава наслада, сякаш пиеше за първи път, как погълна почти цялата течност, без да си поеме дъх. Защото, за да дойде тук, й бе трябвало много смелост, но сега имаше нужда от още.

Тя познаваше Ален зад кулисите, мъжа, който й говореше за Париж и как е станал звезда в „Ривиера“ без специално музикално образование и против волята на работническото си семейство; тя го бе гледала откъм крилото напрегната, в самозабрава, бе гледала Ален Маре, който пееше любовни балади, запленена от гласа му; сега изведнъж осъзна, че има и един трети Ален, напет, изискан мъж със сламена шапка, елегантен кариран летен костюм и тънка риза, един мъж тъй поразително красив, толкова парижанин, тъй светски с притегателната си сила, че жени, които не го познаваха, се обръщаха след него по улицата, след като излязоха от театъра.

Той беше мъж, когото при нормални обстоятелства тя не би могла да срещне в Дижон. Тук Маре бе чужд, не на мястото си, открояваше се като пътник, попаднал в някоя изостанала страна. Ив се чудеше какво бе видял той у нея, за да поиска да се срещат всеки ден, да нареди на Жул никой да не чука на вратата му. Изведнъж почувства, че не е в състояние да се справи с този трети Ален, този непознат от друг свят. За какво ще си говорят? Трийсетината минути в гримьорната му минаваха неусетно, защото знаеха, че точно в единайсет без пет Жул ще се появи, за да подсети Ален за второто му изпълнение, и че ще трябва да се сбогуват, но тази вечер нищо не ги ограничаваше.

— Може ли пак да си пийна? — попита тя и отпи ненаситно.

— Мадмоазел Габриел има ли поне добро вино? — усмихна се Ален. Докъде можеше да стигне малката с тези измислици?

Макар и непривикнала към светски живот, Ив смело пиеше виното.

— О, много е добро. Това е единствената й щедрост. Не, не съм справедлива. Сервира се и добра храна. Никога не съм оставала гладна, откакто започнах работа при нея.

— Младостта ти заслужава повече. Не ти ли се иска нещо по-добро, Ив? Нали не се каниш да прекараш живота си като продавачка на обувки?

— Разбира се, че не — отвърна тя, непредпазливо показвайки възмущението си. Защо не бе измислила някоя по-впечатляваща, по-възвишена професия, когато му беше времето? И припряно продължи: — Може би разбираш, това е най-модният магазин за обувки в нашия район. При нас идва най-добрата клиентела, най-изисканите хора.

— Не смяташ ли да се омъжваш? Или мадмоазел Габриел ще помисли и за женитбата? — Лъжите й го развеселяваха толкова, че той й задаваше повече въпроси, отколкото бе разумно.

— О! — Ив се задъха от възмущение. Всичко в живота й се бе подредило така, че тя да осъзнае собствената си стойност и висшето си предназначение в един бъдещ сполучлив съюз. Ив не възнамеряваше в никакъв случай да осъществи всички мечти и планове на своите родители, без да защити независимостта си, но бе съвсем немислимо някой някога да има право да се разпорежда с нея.

— Извинявай, не биваше да задавам този въпрос — бързо вметна Ален, като видя колко е разгневена. — Но, от друга страна, ще ми се да знам.

— Защо? Какво те засяга? — настръхна тя.

— Просто любопитство — отвърна Маре нехайно. — Все за мен говорим. За теб не знам нищо важно. Нашето приятелство изглежда съвсем неравностойно.

— О! — Изведнъж Ив разбра, че непривичният моден костюм не бе преобразил напълно онзи Ален, когото тя познаваше от гримьорната. Погледна го косо. — Значи така наричаш това едно момиче да прекосява всяка вечер бегом почти целия Дижон, за да те слуша как пееш, а после да тича обратно вкъщи по тъмното — приятелство?

— А как иначе да го наричам, когато вечер след вечер същото момиче седи на коравия дървен стол с такъв вид, сякаш че ще скочи и ужасено ще побегне, ако доближа стола си достатъчно, та да се протегна и да го докосна поне с един пръст?

— Не зная — отвърна бавно Ив. Тя се протегна, сложи нежно ръката си върху неговата и леко я стисна. — Наистина не знам. Но ти си толкова по-опитен от мен; щом твърдиш, че това е приятелство, значи е точно така.

— Не го прави! — извика Ален, като измъкна ръката си изпод нейната.

— Кое? — прошепна тя.

— Господи, ти си по-лоша и от най-проклетата кокетка, която се е раждала някога. — Певецът сграбчи ръката й. — Виж! Тук, сърцето ми, усещаш ли как бие — да не мислиш, че бие така винаги? Да не си мислиш, че можеш да ме докосваш винаги, когато решиш, и да не ми позволиш да те целуна?

— Бих… могла… да ти позволя да ме целунеш — изрече колебливо Ив, — но ти никога не си опитвал.

— Разбира се, че никога не съм опитвал. Как да се опитам да целуна момиче, което седи със скръстени пред тялото ръце, с длани под мишниците, с крака, кръстосани така, че и железен лост не би разделил глезените му, и с толкова притиснати едно о друго колене, сякаш се страхува да не го нападнат.

Една сълза се търкулна по бузата на Ив, но тя не се постара да я избърше. „О — помисли си, — сърцето му, неговото бясно биещо сърце!“ Не можеше да й е толкова ядосан, че да не й прости. Струваше й се, че сякаш собственото й сърце ще се пръсне. В един неудържим, кратък миг тя се плъзна към него, извърна тялото си така, че да може да сложи ръце върху раменете му, наведе се и бързо притисна устни към неговите. Рязко се дръпна, щом видя келнера край масата им. Тактично полуизвитата му глава я върна полумъртва към ясното съзнание, че не просто са на публично място, но и че клиентите от другите маси, не така дискретни, ги гледат с явен интерес.

— Да тръгваме, Ив — предложи Ален, като остави на масата пари и я хвана за лакътя. Храната им остана недокосната. Мълчаливо тя се остави да я изведе от кафенето на претъпканата улица, където гражданите на Дижон правеха вечерната си разходка. Не ги виждаше, понеже беше омагьосана — момиче, току-що получило първата целувка. Целият й изминал живот изчезваше в далечината, тя отново бе захвърлена в опасното море на физическото желание, море, чието плашещо я подмолно течение избягваше тъй внимателно още от първата вечер, когато се срещна с Ален.

При липсата на вечеря двете чаши силно червено вино бяха замаяли Ив, както никога през живота й. За нея улицата беше халюцинация, рисуван декор, тълпата наоколо се състоеше сякаш от безжизнени фантоми.

— Искам да те целуна пак — чу се да казва Ив. — Искам… искам…

— Но това е невъзможно, смешно е — прекъсна я той грубо. — Няма къде да отидем, няма къде да бъдем сами. Ела да се върнем в квартирата ми. Не е далеч. Имам две стаи, мястото е съвсем почтено.

Ив кимна безмълвно и слисано в знак на съгласие. За миг през ума й мина мисълта какво биха си рекли майка й, леля й, или Луиз, ако знаеха. Като насън Ив си помисли още, че е в непозната земя, и после забрави за всички, докато с Ален бързаха към театралното общежитие.

Втората стая, на която Ален, като звезда, имаше право, когато трупата бе извън Париж, бе почти изпълнена с цяла гарнитура тъмночервени викториански плюшени мебели и тъкмо там, на широко, дълго, обточено с пискюли канапе, Ив седна с вид на човек, който се е отбил на гости, и с усещането, че пропада през пространството, изпада в страх, изпада във възторг, изгаря от любопитство и предчувствие.

Ален захвърли сламената си шапка в ъгъла, свали сакото и погледна към Ив със смесица от еротична възбуда и непреодолимо изумление, понеже тя все още беше с ръкавиците, които механично си бе сложила, излизайки от кафенето. Ала щом седна до нея и се взря в очите й, той видя — отвъд очевидния й страх — упоритото неподчинение на правилата; всъщност то я бе довело чак дотук.

Ален Маре бързо свали шапката й, разпусна косите и ги разпиля по раменете й. Бързо издърпа ръкавиците от пръстите й и бързо разкопча копчетата на яката на блузата й. Ив не каза нищо дори когато той се наведе и събу островърхите й обувки с тънки високи токчета, нищо, когато я обгърна с ръце, както седеше, и я положи на канапето. Ако не беше учестеното й дишане, той би могъл да си въобрази, че тя не му обръща никакво внимание.

Докато я целуна. Страстната невинност, с която тя отвърна на целувката му, беше като плесница. Устните й стояха затворени, ала силно се притиснаха към неговите, горещо и нетърпеливо. Нямаше съмнение, че тя иска да бъде целувана повече от всичко на света и че знаеше да се целува толкова, колкото и едно дете. Ръцете на Ив бяха обгърнали врата му така плътно, че той нямаше възможност да целува друга част на лицето й, освен устните. Клепачите й оставаха плътно притворени. Двамата бяха приковани на плюшеното канапе в такова положение, че при най-малкото движение имаше опасност да се стоварят на пода.

— Чакай — прошепна Ален и в мига, в който тя неохотно, ала покорно престана да го целува, нежно разтвори ръцете й и леко се отдръпна назад. — Погледни ме, Ив.

Тя го погледна, нетърпелива да се върне към устните му, да затвори очи и да не чувства нищо друго, освен устата му, така различна при досег от всичко, което й бе познато, твърда и все пак пухкава, нежна и все пак силна.

— Искам да ти покажа как се целува — промълви Ален Маре и с един от пръстите на дясната си ръка проследи очертанията на устните й тъй грижливо, тъй внимателно, сякаш горещият му пръст бе молив и рисунката, която правеше, трябваше да е съвършена. После задвижи пръста си назад и напред между устните й, без да се опитва да ги раздели, но като ги галеше и натискаше същевременно долната устна надолу и горната устна нагоре, тъй че постепенно те престанаха да бъдат така здраво стиснати. — Сега — рече той и се наведе към нея — стой мирно.

С върха на езика си мина по следите на пръста, по очертанията на нейните устни, два пъти, три пъти, докато Ив се опита да си поеме дъх, ала ръцете му я държаха така, че тя не можеше да движи главата си. След това отново, с върха на езика си, толкова заострен и твърд, колкото можеше, Ален мина в премала по устните й, по тъничката им гънка, като ги докосваше само отвън, докато не усети влажните вътрешни краища на устата й да се отварят за него. Сега, когато устните й бяха тъй сладко отпуснати под неговите, той започна да я целува в свой собствен, опитен ритъм и всяка целувка имаше своята цел, всяка беше завоевание. Едва когато Ив потръпна в ръцете му, трескаво и нетърпеливо, Ален най-сетне отново използва езика си, така леко, че бе почти крадешком, едно тъй кратко навлизане, тъй нежно и все пак тъй пронизващо, че тя извика покорена.

— Дай ми да почувствам езика ти — заповяда певецът. — Искам го в устата си.

— Не мога! О, не мога да направя това!

— Можеш, само веднъж. Ето, ще ти покажа — настоя той и езикът му навлезе по-дълбоко в нея, но бавно, внимателно, като отстъпваше толкова често, колкото напредваше, докато усети слабото, плахо трепване; от него разбра, че тя е събрала смелост да направи онова, което искаше от нея. Не показа, че е забелязал, докато плахото докосване не се повтори, този път по-силно и по-смело, но и сега не направи нищо. Едва третия път, когато Ив стрелна езика си в неговата уста, той го взе между устните си и го засмука, сякаш беше зърното на гръдта й.

Ален беше алчен, ала строго се контролираше. „Само устните й, само езика й — си казваше, — първо само това — помисли си с дива страст, като чувстваше, че се възбужда.“ Преди час Ив не знаеше как да се целува. Сега по спонтанното движение на таза й той усещаше, че няма нищо, което да не може да направи с нея тази нощ. Постепенно си наложи да се отдръпне от Ив, понеже момичето бе побледняло от страст, за която не знаеше, че е страст, подлудена от желание, за което не знаеше, че е желание, алчна от необходимост, за която не знаеше, че е необходимост.

— Не, Ален — простена Ив, — не спирай…

— Почакай. Ще се върна след минута. — И той изчезна в спалнята си.

„Винаги има само един сигурен начин — мислеше си той, докато разкопчаваше панталона си и освобождаваше неимоверно набъбналия си орган, — само един начин да не свършиш прекалено бързо.“ Маре застана пред умивалника в ъгъла и бързо се изпразни, представяйки си тялото на Ив, което още не бе видял. Направи го за секунди и вече имаше време напълно да се наслади на удоволствието, което си бе отказвал толкова много нощи. С треперещи ръце поля малко вода от каната, изми се, подсуши се, закопча шлица и се върна в другата стая, където Ив все така лежеше на канапето.

Прегърна я нежно и нежно започна да я целува отново. Вече можеше да бъде нежен. Бе доволен от своя самоконтрол. Вторият път винаги беше по-добре и траеше толкова по-дълго, дори с жена, която знае какво прави. Неговите кратки отсъствия от множество спални му бяха създали репутацията на любовник, който няма равни.

Сръчните, опитни пръсти на Ален продължиха да разкопчават малките копчета надолу по блузата на Ив. Скоро всички бяха разкопчани и той я освободи от колана, който бе така силно пристегнат около талията й. Тя лежеше покорна в ръцете му, докато я целуваше и постепенно я разсъбличаше. Неопитността й и изпитото вино я правеха неспособна да му помогне в същата степен, в която тя нямаше желание да го спре. Не знаеше какво ще й направи, но каквото й да беше то, бе наясно, без всякакво съмнение, че участта й е да му се подчини.

Ив бе твърде свенлива, за да се погледне, но усети, че гърдите й са освободени от дантеленото й бельо и вече не ги покрива нищо, освен разкопчаната блуза, която той все още й бе оставил. Полупрозрачната материя се докосваше леко до голите й зърна, а те набъбваха, без тя да съзнава. Затвори очи, когато чу полата и фустата й да падат на пода. Без да гледа, тя се подчини, докато Ален постепенно свали от нея всичко, освен блузата, като, без да бърза, откриваше всяка нова и прекрасна част на младото й тяло и усещаше, че се възбужда все повече и повече от целенасоченото си сластолюбие, което сега можеше безкрайно да удължава.

Той внимаваше да не престава да целува устните й през цялото време и постепенно я подготвяше за махането на поредната част от дрехите й. Всяко избързване би могло да доведе до загуба на удоволствие. Ален знаеше, че Ив е в пълно неведение и че целувките ще я държат хипнотизирана, за да може да забрави годините, през които голотата е била табу. Остави й блузата — тя й даваше сигурност, но макар че раменете и ръцете й бяха покрити, Ален ясно виждаше изненадващо налетите й гърди с техните малки, розови, възбуждащо набръчкани зърна, изскочили между широко разтворените краища на дрехата. „Тя е съвършено направена“ — мислеше си той, докато очите му изследваха сладостната извивка на корема й, русите косми, покрили мястото, където се срещаха стегнатите й заоблени бедра; меки, къдрави косми, достатъчно гъсти, за да са по вкуса му, защото той харесваше гъсто покрития хълм.

— Колко си красива, колко си красива — промълви Ален.

— Ален… — прошепна Ив.

— Не казвай нищо. Няма да ти причиня болка, обещавам. Нека ти покажа… разбирам, че не знаеш нищо… разбирам… само ми позволи да те обичам.

Ален погледна надолу към бедрата й. Без да съзнава, тя ги притискаше назад и напред към плюша на канапето и ги движеше така, че се триеха едно о друго. „Не — помисли си той, — не трябва да й позволявам да продължава да го прави.“ Това отново би накърнило удоволствието му.

— Не се движи, скъпа — промълви и за секунда докосна с ръка бедрото й, за да разбере тя какво точно иска да каже. Ив се отпусна и той видя страните й да се изчервяват. — Създадена си за любов — каза в ухото й. — Как си живяла без нея толкова дълго? Не, не говори… нека ти покажа. — С цялата си ръка той притисна нарасналите й гърди, като внимаваше да не прави нищо повече, освен за малко да се спре на връхчетата на твърдите й зърна и да ги стисне леко между пръстите си, като се наслаждаваше безмилостно на въздържанието, което сам си налагаше. При всяко стискане Ив изпъшкваше. „Още не го знае — мислеше си той, — но тя иска там моята уста. Още не го знае.“

Навлажни пръсти в устата си и обиколи розовите връхчета с влудяващо бавна ласка, направи го още веднъж и още веднъж, докато се наложи отново да възпре бедрото й с ръка.

— Искаш ли да целуна гърдите ти? — прошепна в ухото й. — Няма да го направя, ако не искаш.

Когато Ив кимна в знак на объркано, безпомощно съгласие, той най-сетне и почти с неохота наведе тъмната си глава към девствената й плът.

Устните й бяха сладки, зърната й щяха да са по-сладки и ако имаше време да остане по-дълго в Дижон, той би отложил следващата стъпка за друг ден, би довел и двамата до нови висоти на очакваща лудост. Но прилепил веднъж устни към зърната й, знаеше, че сам ще я желае толкова, че няма да може повече да отстъпва.

С една ръка Ален поддържаше дясната гърда на Ив, така че зърното й да остане между устните му, докосвано леко, непредвидимо и запленяващо от трепкащия му език, а пръстите на другата му ръка започнаха бавно, сякаш безцелно блуждаейки, да слизат от кръста по корема й към върха на русата къдравина между краката й. Знаеше, че тя ще бъде тъй омагьосана от езика му, че изобщо няма да съзнава какво прави ръката му; придвижваше я надолу съвсем незабележимо. Малката трябваше да свикне с нея, да бъде опитомена и да я приеме, иначе все още можеше да се свие и удоволствието му, дори сега, да изчезне заради нейната плахост.

Той смучеше зърното й и с удоволствие усещаше как то се втвърдява и уголемява, а ръката му лениво изследваше нежната кожа над и под русата къдравина, като внимаваше да не засегне самата нея. Отначало Ив стегна мускулите на корема и бедрата си при допира на тази внимателна ръка и се възпротиви с леко извъртане, но скоро бе така погълната от странното и чудесно усещане за една гореща, опияняваща тежест между краката, че нямаше да направи каквото и да е, което можеше да накара Ален да отдръпне ръката си. Тя не знаеше каква е целта му, ала при всяко докосване й се искаше да разтвори бедра с недвусмислена покана.

Ален насочи вниманието си към лявата й гърда и новите, пронизителни усещания в зърното продължаваха да я отвличат от работата на другата му ръка, която се движеше неимоверно бавно и докосваше тъй леко плътта на хълма й, че Ив не бе сигурна дали изобщо я докосва, преди да се отдръпнеше. Опитен, той изчака няколко минути, преди да посегне отново, тъй леко, както преди, но точно на необходимото място, което му даде възможност да допре внезапно, за една секунда, най-дългия си пръст до центъра на нейните усещания. Отдръпна пръста си, сигурен в свършената работа, и изчака, кръжейки, докато не усети къдрокосия хълм да се издига в спонтанно очакване. Пръстът му я докосна отново, откри очакваната като награда влага и този път остана миг по-дълго, като сякаш въпросително я погали, преди да се отдръпне. Очите й все още бяха затворени, устните й се бяха разтворили и за секунда той си помисли, че е припаднала.

— Няма да го правя, скъпа, ако не искаш — прошепна Ален. Ив не направи никакъв знак, но той знаеше, че мълчаливото й съгласие е равностойно на молба. Посегна, раздели къдравината и отново намери точното горещо място между краката й, което молеше за неговото докосване. Галеше я възбуждащо и ту поддържаше досега между пръста си и плътта й, ту гледаше алчно лицето й, докато пръстите му се движеха все по-бързо и по-бързо; ту я гледаше как хапе устни, ту я гледаше как диша тежко; ту гледаше как чертите й се изкривяват в напрегнатостта й към нещо, което тя не познаваше, ту и петте му пръста обхващаха сладостната й плът, понеже той искаше да усети всяко трепване, всяко пулсиране, всяко диво, необуздано свиване от първия спазъм в девствения й живот. Когато най-сетне тя достигна мига, за чието съществуване не бе и сънувала, и лудо, в безсъзнание извика името му, Ален Маре вмъкна средния си пръст няколко сантиметра в нея, за да запомни тя завинаги кой е господарят й, за да бъде белязана от неговото докосване и никога да не го забрави. Понеже това бе върховното удоволствие, което той бе решен да й достави.

— За бога, Жул, трябва да ми помогнеш! — извика Ален, като сграбчи ръката на сценичния уредник и го дръпна в гримьорната, така че да говорят на спокойствие. — Старче, загазих.

— Какво има? — Жул никога не бе виждал Ален в театъра в такъв вид, небръснат, разчорлен, нито пък Ален някога бе идвал в театъра рано сутринта.

— За бога, Жул, защо ми трябваше да се хващам на този бас!

— Спечелих ли, или загубих?

— Нито едното, нито другото, и двете — какво значение има, ето, вземи проклетите пари. Жул, трябва да се измъкна от Дижон със следващия влак за Париж.

— Успокой се, Ален! Имаш матине и вечерно представление днес, трупата напуска Дижон едва в понеделник сутрин, знаеш това чудесно. Трябва да останеш тук още четири дни.

— Знам, но това нищо не променя. До вечерта трябва да изчезна, Жул, без следа. Трябва да ме прикриваш пред управата и пред Ив.

— Хайде стига. Пред момичето може би, но пред управата — какво да им кажа — не бъди глупак, ти си звезда, не искам да си загубя работата. Какво се случи, насилил си я, а?

— Не. Дори не я отворих. Бях я подготвил, казвам ти, работата щеше да стане, когато малката избухна в радостни сълзи и ми каза, че ме обича, че аз съм тази прекрасна лудост, за която е мечтала цял живот. И тогава ми каза коя е в действителност. Баща й е най-известният лекар в града, те ще ме съсипят, Жул, влиятелни хора като тях, те ще вдигнат врява до Бога, че съм я изнасилил, кой знае докъде ще стигнат! Изнасилване, сто на сто така ще го нарекат. Дори и ти го мислеше допреди минута. Никога няма да повярват, че тя го е искала. О, господи, Жул, за бога, помогни ми!

Сценичният уредник седна тежко и погледна изтормозения си приятел.

— Ти и твоите девици! Какво очакваше?

— Бях си загубил ума, Жул, какво друго да кажа? Отведох я вкъщи колкото можеше по-бързо, щом разбрах как съм загазил. Жул, това ще свърши зле, ако не се измъкна от тук.

— Поне измислил ли си нещо правдоподобно? — попита Жул след малка пауза.

— Цяла нощ мислих. Кажи, че майка ми внезапно е починала, че съм получил телеграма тук в театъра, че си я видял със собствените си очи и че е трябвало незабавно да замина за погребението. Управата не може да има възражения. Погребение на майка, това е свято нещо. Кажи им, че ще бъда отново на работа, щом се върнете в Париж. Кажи на Ив само за смъртта на майка ми. Тя не знае къде живея в Париж. Когато те попита как да ме намери, обясни, че нямаш никаква представа, че в нашия занаят хората постоянно се местят от място на място. Кажи й, че съм имал време само да оставя съобщение, че никога няма да я забравя… точно така, това трябва да й кажеш, че ще я помня, докато съм жив. Честна дума, добре ще я помня.

— Ами ако вземе, че се появи в театъра в Париж?

— Не, това не може да стане. Тя ми каза колко строго я наглеждат през деня. Не й дават никаква свобода, има придружителка, придружителка, казвам ти, където и да отиде. Знаех, че лъже, че е продавачка, но не съм си и представял…

— Трябва да останеш поне за матинето, Ален. Влак има чак довечера. Ще кажа на управата, че телеграмата е пристигнала по време на матинето и съм ти я дал веднага след представлението.

— Както решиш, Жул. Ти си истински приятел. Какво щях да правя без теб?

— Да коленичиш и да се молиш да стане чудо.

През целия ден Ив седя пред пианото в будоара на майка си. Една след друга я обливаха силни вълни от еротични усещания и я изпълваха с почти непоносима чувственост. Тя бе погълната от мисли за неописуемия екстаз, който бе изживяла с Ален. Все още не го разбираше напълно, но това бе единственото важно нещо в живота й. Ален, Ален, Ален… докато го види отново… Искаше й се да разкъсва със зъби, да тича, да тича, да тича, докато падне от изнемога, да хапе устните си до кръв… Нощта бе толкова далеч! Избягваше Луиз, понеже знаеше, че на лицето й непременно ще се изпише необикновеното нещо, което й се е случило. Ив свири на пианото часове наред една след друга песните, които бе запомнила от улиците, но не изпя дори и нота, понеже знаеше, че ако го стори, ще се разридае. Не изсвири нито една от песните на Ален — копнежът по него беше тъй страстен, че се боеше, че ако с нещо го подсили, няма да се удържи и ще завие като животно.

След безкрайната лятна вечер най-после се спусна нощта и Луиз, необичайно неспокойна, се утеши, като добре си поклюкарства с готвачката и се качи в стаята си по-късно от обикновено. Бе почти десет и половина, когато Ив затвори зад себе си вратичката на ул. „Бюфон“ и полетя към „Алказар“.

Тя дори не си направи труда да почука на вратата на Ален, а влетя в гримьорната тъй диво и неудържимо, както бе тичала от дома си. Стаичката беше празна, дрехите му ги нямаше. Помисли си, че е сбъркала стаята, и излезе отново в тесния коридор. От двете страни видя познатите й гримьорни, покрай които бе минавала вечер след вечер, и в тях — актьорите, чиито лица й бяха познати.

— Жул! — извика Ив, щом зърна сценичния уредник. — Къде е Ален? Защо не си е в стаята?

— Замина. Майка му починала внезапно, дойде телеграма днес следобед. Наложи се да отпътува за Париж за погребението — тази вечер не пя. Помоли ме да ти предам…

— Казвай!

— Каза, че никога няма да те забрави, че ще те помни цял живот.

— И това… е всичко? И не каза нищо повече?

— Това е всичко. — На Жул му стана мъчно за нея. Тя не бе първата, която не правеше разлика между певеца и песните му, но съвсем определено бе най-младата и най-красивата.

— Къде живее той, Жул? Дай ми адреса му, о, моля те, нали ще ми кажеш как да го намеря!

— И аз не знам, не ми е споменавал… нямам никаква представа.

Ив се обърна и изтича вън от театъра, движеше се, без да съзнава накъде. Скоро тя се оказа на Рю дьо ла Гар, която водеше към дижонската гара. След минути беше в огромната метална ротонда, очите й неспокойно търсеха таблото с разписанието на всички влакове, минаващи през Дижон. Знаеше, че вечерта има само един влак за Париж.

— Влакът за Париж? — обърна се тя умолително към някакъв забързан носач.

— Четвърти коловоз, но побързайте, всеки момент ще тръгне! — извика човекът.

Ив се втурна към изхода за дългия коловоз, където все още стоеше влакът, и скочи на най-горното стъпало на последния вагон. Веднъж успяла да се качи, тя се спря, едва поемайки дъх, заслушана в свирката на локомотива, докато най-после композицията рязко потегли. Чак когато влакът равномерно запухтя по „Транше де Периер“ в покрайнините на града, Ир събра сили и започна да оглежда купетата едно след друго. Намери Ален в един второкласен вагон, застанал в коридора, пъхнал ръце в джобовете, навел глава, мрачно загледал релсите. Щом видя познатата фигура пред себе си, тя се насочи натам, препъвайки се. Влакът се люшкаше тъй силно, че Ив залиташе по коридора и не можеше да извика. Последният тласък я запрати към Ален и тя го сграбчи, за да не падне. Певецът се стресна.

— Ти не си с всичкия си! — отхвърли той ръцете й.

— Благодаря на бога, че те открих.

— Слизаш от влака на следващата гара!

— Никога няма да те оставя.

— Трябва, семейството ти…

— Какво общо има тук семейството ми? Никой не може да ни раздели.

— Нищо не разбираш — рече той грубо. — Аз не съм от тия, дето се женят. Никога няма да го направя.

— Споменавала ли съм изобщо да се женим? Дори една думичка?

— Не, но го мислеше. Да не си въобразяваш, че не познавам жените?

— Аз презирам брака, всичко, свързано с него — заяви Ив искрено. И по жаравата в очите й, по гордо изправената й глава, по волевитостта, необуздаността и неудържимостта, излъчвани от цялото й същество, той разбра, че малката говори сериозно.

— Някой знае ли, че си с мен? — попита Ален, внезапно изкушен, въпреки здравия разум, от мъчителните спомени за тялото й.

— Никой. Никой в моя свят дори и не знае, че съществуваш.

— В такъв случай го правиш на своя глава — заключи той безразсъдно и я притегли към себе си. Искаше я и не можеше да се откаже сега; сега, когато си мислеше за недовършената работа, която го очакваше и караше кръвта му да кипи.

3.

За щастие, първото писмо от Ив се получи два дена след заминаването й. Макар че бе адресирано до родителите й, Луиз, изпаднала в отчаяние, го отвори веднага. Ив пишеше само, че е жива и здрава, неимоверно щастлива, и което бе немислимо, че живее с един мъж, когото обича. Прислужницата бе тъй обезумяла от страх, че без да спомене и думица на някого за нещастието, отиде в пощата да телеграфира в Дувил на г-н и г-жа Кудер, като споменаваше в телеграмата достатъчно, за да ги накара да се върнат незабавно.

— Луиз, нещастнице — извика г-жа Кудер още с пристигането. — Кажи ми каквото знаеш, иначе ще те пратя в затвора!

— Престани, Шантал — нетърпеливо я прекъсна д-р Кудер. — В писмото на три места се казва, че Луиз не знае нищо, че Ив е излъгала Луиз и че Луиз не е виновна. — Нима жена му все още не бе проумяла: независимо какво и колко знаеше Луиз, нейната помощ бе необходима, за да запазят всичко в тайна, докато Ив се върне вкъщи.

— А сега, Луиз, помисли внимателно — продължи д-р Кудер. — С кого според теб е избягала мадмоазел Ив? Няма да пострадаш, ако ни кажеш, обещавам, но трябва да я намерим, преди да й се е случило нещо лошо. Моля те, Луиз, кажи ни как се е запознала с него, кога си ги виждала да разговарят? Как изглежда той?… Просто ни кажи каквото си спомняш.

— Мадмоазел Ив никога не е разговаряла с непознат. Кълна се в Божията майка. Никога през живота си не е оставала насаме с мъж, освен по време на изповед, а дори и тогава аз винаги съм я чакала отвън, както мадмоазел Елен преди мен. Никога не сме говорили за мъже, нито веднъж не ме е питала какво става, след като едно момиче се омъжи, само е казвала, че не иска да се омъжва, в никакъв случай. — Луиз избухна в плач, като си спомни разходките им в градината само преди няколко месеца, в онези хладни ранни пролетни дни. — Тя нищо не знаеше за тези работи, кълна се.

— Нищо — изсумтя Шантал Кудер. — Погледнете това писмо! Ив е избягала с мъж. Или е едното, или е другото. Не може да бъдат двете едновременно!

— Моля те, Шантал, опитай да се успокоиш: — Д-р Кудер стисна ръката й. — Ако имаме късмет, Ив ще се върне след ден-два. Това е някаква лудост, болест на младостта, към която всички момичета на нейната възраст проявяват склонност. Ще научим какво е станало едва след като се прибере. А дотогава, докато се върне вкъщи, важно е никой да не разбере, че я няма, освен нас тримата. Слушай внимателно, Луиз!

— Да, мосю.

— Луиз, ще кажеш на готвачката, че мадмоазел Ив е болна, че според мен се е заразила от заушка. Наредил съм никой друг от слугите да не влиза в стаята й. Кажи им, че е под карантина. Единствено ти ще внасяш и изнасяш подносите и ще изхвърляш храната. Ще й носиш само бульон, мед и хляб. Загубила е апетит. Аз ще ходя в стаята й четири-пет пъти на ден. Ако някой от другите прислужници разбере, ще те уволня на минутата без повече обяснения и ще се постарая никога вече да не си намериш работа в Дижон. Разбра ли?

— Да, мосю.

— Шантал, ако се случи Ив да не се прибере до завръщането на Мари-Франс от Довил в Париж, ще я поканим да дойде веднага. Нужен ни е съветът й. А дотогава, стигне ли се дотам, ще ни е нужна и помощта й.

— Какво искаш да кажеш, Дидие? Помощ? Какво имаш предвид?

— Скъпа, да не би да си мислиш, че един лекар не знае какви неща стават на тоя свят? Ив няма да е първото момиче, изчезнало за няколко месеца извън Дижон, а после завърнало се, все едно че нищо не е било.

— Господи, как можеш да си толкова безсърдечен, когато говориш за собствената си дъщеря! Как можеш да говориш за цели месеци!

— Опитвам се да бъда разумен и те съветвам да направиш същото. Ако сме предвидливи, ще избегнем скандала, което е почти толкова важно, колкото и това да върнем Ив. Някой ден ще ни е благодарна, ще се увериш сама. А сега, Луиз, прибирай се в стаята си и престани да плачеш. Измий се и си смени престилката. Болестта е заушка, а не краят на света. — Д-р Кудер се опитваше да вдъхне увереност не само на прислужницата, но и на себе си.

В деня, когато баронеса Дьо Куртизо пристигна в Дижон от Париж, се получи и второ писмо, вече с марка от Париж. От него не научиха кой знае колко повече. Ив пишеше само за да успокои родителите си, че е добре, понеже знаеше отлично какво ще стане, когато разберат местонахождението й.

— Прочети това, Мари-Франс — рече мрачно д-р Кудер, — и ми кажи какво мислиш.

— Винаги можеш да наемеш детективи — отвърна баронесата, след като прочете няколкото реда, — но се съмнявам, че ще успеят да я открият. Няма откъде да тръгнат, никакъв ориентир. Париж е тъй необятен.

— Така си и мислех. Все пак ще ги наема, макар да нямам много надежда.

— Какво ще правим! — простена Шантал Кудер.

— Ако Ив не се е върнала до края на идната седмица, не мога да продължавам да се преструвам, че е болна от заушка. Не може вечно да боледува. Мари-Франс ще остане у нас, докато дойде време Ив да се почувства по-добре, след което ще ни убеди да я пуснем да й погостува в Париж. Луиз ще опакова багажа й и те ще заминат внезапно. Ще се сбогуват единствено с теб, Шантал. Аз лично ще ги закарам до гарата да вземат нощния влак.

— А после, Дидие? — попита Мари-Франс.

— После Ив ще остане при теб в Париж до завръщането си. Има ли нещо по-естествено от това? Никой от познатите ни няма да се усъмни, когато им кажем. Ще ги радваме с новини за успешното й възстановяване и скоро ще се почувства достатъчно добре, за да може да се наслаждава на парижките развлечения, така че ще й разрешим да остане под твоя грижовен надзор, докато… докато не се прибере у дома, което трябва да се случи рано или късно.

— Откъде си толкова сигурен? — попита жена му.

— Защото мъж, който отвлича момиче като Ив, трябва да е изгубил всичко добро у себе си и тя сама ще го разбере един ден. Или пък ще му омръзне. Но в едно съм сигурен, ако съдя по собствената си практика като лекар, Ив ще бъде принудена да се върне в бащиния дом, щом животът й стане труден. В края на краищата Ив няма пари, няма способности, нито умения, няма как да си изкарва прехраната. Тя все още е дете. Ще се завърне, и то с неопетнено име, стига ние добре да си изиграем ролите. Затова ще ти бъдем безкрайно задължени, Мари-Франс.

— О, скъпи, не ми дължите нищо. Всичко бих направила, всичко. Бедничката ми Ив… о, все си мислех, че си прекалено строга към нея, Шантал, но съм грешала. Сега разбирам, че си постъпвала правилно. Мога само да кажа, че благодаря на Бога, задето нямам деца.

С ясното съзнание на човек, който за никъде не бърза, Ив победоносно се протегна под завивката и въздъхна в пълно блаженство. Все още сънена, тя се огледа за Ален, въпреки че ярката слънчева светлина в стаята подсказваше, че отново е спала до късно, а Ален е излязъл на репетиция, без да я събуди. Не бе свикнала с мисълта за късното ставане, но ритъмът на ежедневието, откакто бе дошла в Париж, съвсем не приличаше на този в Дижон, а току-що пробудилите се копнежи на тялото се различаваха също от предишните, които една добра игра на тенис успяваше да утоли.

Ив се намираше изцяло под властта на плътската си страст към Ален. В много отношения той бе егоист, но знаеше добре как да разпали желанията на едно неопитно момиче, изкуство, което поради липса на време или интерес малко мъже са си дали труда да усъвършенстват. Нощ след нощ, стъпка след стъпка, целенасочено, умело, шеметно Ален водеше Ив по пътеката на чувственото познание, останала недостъпна дори за повечето куртизанки.

Бе рано през октомври и топлият вятър все още навяваше през прозорците упоителния аромат на лятото. Редуваха се нощи и слънчеви дни, в които едва се долавяше присъствието на есента. Октомврийски дни, изпълнени с блаженство, упоение и любов; биха могли да продължат чак до пролетта. Последните октомврийски дни на Belle Epoque.

Ив за малко щеше наново да се унесе в сън, но тъкмо когато очите й се затвориха, си спомни, че за този ден е обещала да обядва с една приятелка, или по-скоро с една нова позната, която би могла да й стане приятелка. Тя живееше от другата страна на площадката срещу тях под името Вивиан дьо Бирон и според Ален то бе добре избрано — нито прекалено натруфено, нито твърде очебийно аристократично. Едва ли имаше жена в света на мюзикъла, която да използва истинското си име. Самата Ив бе известна вече като Мадлен Лафоре, тъй като знаеше, че родителите й сигурно все още се опитват да я открият.

Като се прозяваше, тя стана от спалнята и облече мекия хавлиен пеньоар. Докато се миеше и обличаше, осъзна, че започва да се чувства удобно в новата си кожа — вече не приличаше на току-що излюпило се пиленце.

Малкият апартамент на Ален се намираше на петия етаж, в странична уличка, съвсем близо до Булеварда на Капуцините, в квартала на Офенбах и Мистингет. До него се стигаше с неблагонадежден асансьор. Беше обзаведен удобно, макар и без особен ентусиазъм. Имаше хол, спалня, кухня, баня и малка полукръгла трапезария, където стоеше пианото на Ален. Високите прозорци на хола извеждаха на тясно балконче, което скоро се бе превърнало в любимо място на Ив — там тя всяка сутрин ядеше филия, дебело намазана с масло (усещаше се, че хлябът е купен от предната вечер), и пиеше кафе; Ален го сваряваше, преди да излезе. Понякога Ив просто стоеше, вперила поглед в жълто-розовите облаци, довени от вятъра в откритото парижко небе над Ил дьо Франс, или гледаше как в късния следобед светлината променяше кайсиевия си цвят във виолетов, а често пъти, седнала пред пианото, сама с часове свиреше и пееше. Единствено музиката не искаше да забрави от предишния си живот, макар всяка седмица да пишеше на родителите си. Мислеше си, че дори в яда си да не прочитат писмата й, по почерка на пликовете ще знаят, че все още е жива.

Ив имаше твърде малко домашни задължения. Всеки следобед идваше прислужница, която от години работеше за Ален, оправяше леглата, почистваше апартамента, а отношението й към Ив се изразяваше в учтиво кимване, с което отклоняваше недвусмислено всякакви разговори. Единствената грижа на Ив бе да подбере на Ален една от великолепно скроените му ризи, които той си поръчваше от „Шарве“ или на Рю дьо ла Пе, и да извади някой от английските му костюми с жилетка, купени от „Олд Инглънд“, магазина на Бюлвар дьо ла Мадлен, за да се облече той преди представлението. През ден занасяше ризите му на пране, а костюмите му на гладене, тъй като Ален държеше изключително много на строгата си елегантност.

Той разказваше на Ив как бил осенен от идеята да се отличава от останалите със стила си на обличане още като обикновен статист в масовите сцени на „Мулен Руж“. Тогава именно, преди пет години, закупил две песни от музикалната агенция на Делормел и Гарние и още на първото прослушване получил малка роля в едно немного известно заведение. Ив жадно поглъщаше всяка подробност, която чуваше за това как е направил кариера. Всеки нов факт, разказан от него, придобиваше аромата на първата любов, неописуем като уханието на екзотично цвете. Всичко, колкото и банално да звучеше, й се струваше безценно и наситено с дълбок смисъл. „Олд Инглънд“ и „Шарве“ за нея бяха не просто имена на магазини, а думи, оградени от ореола на романтиката и тайнствеността.

Ив не познаваше никого в Париж. Дните на Ален бяха запълнени с репетиции, представления и пръскането на пари за развлечения — неотменно удоволствие и задължение на хората от неговия бранш. Ив, която многобройните му приятели приемаха без каквото и да било учудване, го виждаше едва след представлението. Тя беше новото момиче на Ален, малката Мадлен, хубавка, доста симпатична, макар и малко свита и мълчалива. Ив съзнаваше (и го приемаше за естествено), че повече от това те нямаха нужда и не желаеха да знаят за нея, понеже бе ясно, че не е от тяхната среда, макар и да присъстваше на нощните им увеселения в шумни кафенета и пивници, където дружният смях изместваше разговорите.

И при все че през деня оставаше сама, Ив никога не се чувстваше самотна. Долу се намираха Големите булеварди, където живееха всички, които значеха нещо в света на мюзикъла. Тя опознаваше пъстротата на широките улици отвън, като се движеше, почти танцуваше под ритъма на новите синкопирани мелодии, дошли от Америка; танцуваше в такта на машиша, бани хаг, търки трот, които бързо изместваха тангото. Тя не се осмеляваше да си поръча кафе на терасата на някое кафене, колкото и да й се искаше, понеже Ален я беше предупредил, че ако млада жена седне сама в заведение, това би могло да бъде погрешно изтълкувано. Не рискуваше да се разходи и извън квартала, по Рю дьо ла Пе, „Шанз-Елизе“ или някоя от другите красиви улици, понеже съществуваше опасност да я види леля й Мари-Франс. Нито една изискана дама не би се разхождала по Големите булеварди през деня — в това поне тя можеше да бъде сигурна.

Вече наближаваше обяд и Ив застана пред гардероба, в който бяха новите й дрехи, като се чудеше дали да не облече най-хубавия си есенен костюм. До този момент го беше пробвала единствено в спалнята си. Все още не бе свикнала с неудобната тясна пола, плътно прилепнала по тялото. За да може да се ходи, отпред имаше цепка, която пък позволяваше да се видят пристегнатите обувки в стил „танго“. За момиче, свикнало с далеч по-свободните широки поли от деветнадесети век, не беше лесно да се движи така, но Ив изпитваше нескромно задоволство от това, че изглежда доста по-възрастна с тази пола в комплект с плисирана туника и върху нея жакет болеро с остро деколте, оголващо шията й. С кокетното деколте се чувстваше тъй освободена след високите твърди яки, с които бе отраснала.

Реши да облече яркозеления костюм, макар денят да бе топъл, тъй като, доколкото можеше да прецени, Вивиан дьо Бирон беше на около тридесет и пет години и се носеше по последната дума на парижката мода. Ив имаше нужда от новите дрехи, за да й вдъхнат увереност, понеже за първи път след бягството й от Дижон, като се изключи Ален, излизаше с някого.

Ив не си даваше сметка колко е развълнувана. Ален й даваше пари да се облича добре за пред приятелите му, не я караше да върши домакинска работа, но щом сутрин излезеше за репетиция в новия спектакъл, забравяше, че тя съществува. Целият й непривичен, безгрижен живот, всичките й мисли се въртяха около него.

Вивиан дьо Бирон, родена Жан Сан, бе дошла от мрачно дребнобуржоазно предградие на Нант. Благодарение на великолепната й фигура още първото й прослушване за участие в мюзикъл бе преминало успешно и макар да се оказа, че дори не е в състояние да спазва такта, подаден от оркестъра, тя имаше походка на кралица.

В продължение на двадесет години бе носила тежките, богато обшити с паети костюми с бляскавото достойнство на недостижима съблазнителка. Знаеше, че в света на мюзикъла тя и другите й подобни са като слоновете на някой махараджа — великолепни, безполезни и задължителни атрибути. Гордееше се, че в отредената й роля на „ходещо момиче“ се е справяла много по-добре от мнозина.

Сега, в заслужена почивка от пет години, Вивиан дьо Бирон бе осъществила една от трите възможни амбиции на ветераните от бранша. Не бе станала звезда (а и никога не бе имала подобни перспективи), не се бе омъжила за някой честен човек (което с положителност нямаше да й подхожда), но се бе сдобила с двама не особено взискателни, солидни покровители на средна възраст, чиито съвети й бяха помогнали да превърне в успешни вложения щедрите им подаръци.

Доходите й бяха достатъчни, за да й осигурят тих, спокоен и комфортен живот в сърцето на единствения квартал на Париж, където бе мечтала да живее. Мюзикълът, светът на Вивиан от дълги години, бе главното й занимание и тя не пропускаше появата на нов изпълнител или отзив за представление. Познанията й в тази област бяха изключително богати, тъй като през безкрайните часове, прекарани зад кулисите, Вивиан почти не бе имала друга храна за пъргавия си ум. На четиридесет и пет години тя с нетърпение очакваше да дойде, може би след още пет години, денят, когато ще се освободи от покровителите си и ще може да спи до насита през всичките седем дни от седмицата. Междувременно я бе заинтересувала младата жена, живееща в съседство. Беше тъй различна от всички предишни завоевания на Ален Маре. Притежаваше красота, но и стил, наивност, но и несъмнено достойнство, макар да личеше, че е от провинцията.

— Как ви се струва Париж, мадам? — попита тя Ив, когато седнаха да обядват в Кафе дьо ла Пе, настанени удобно в просторното, разкошно обзаведено помещение, с убито зелена ламперия и таван, изрисуван така, че да задоволи вкуса на маркиза Дьо Помпадур.

— Това е най-прекрасното място на света! Очарована съм! — отвърна Ив с чувство и веждите й литнаха нагоре.

Вивиан огледа внимателно новата си съседка. Ив беше облечена по последна мода. Под малката шапка без периферия, която покриваше косата й, се подаваха завити къдрици. Те тъкмо започваха да се носят, и все пак целият опит на Вивиан й подсказваше, че елегантната Мадлен Лафоре няма повече опит от някое провинциално девойче, дошло да продава пилета на пазара. Ако тя беше „мадам“, както учтивостта изискваше да се обръща към нея, то Вивиан можеше да бъде многодетна майка. И все пак… и все пак… трябваше да поговорят за музиката.

— Слушам вашите песни с огромно удоволствие, мадам, с огромно удоволствие, повярвайте.

— Моите песни?!

— Не знаехте ли, че в кухнята ми се чува?

— Не, нямах никаква представа наистина. — Ив бе съвсем объркана. — Мислех, тоест сигурна бях, че не преча никому, че стените са достатъчно дебели. Моля да ме извините. Сигурно е направо влудяващо. Радвам се, че ми казахте — заоправдава се тя, силно раздразнена. Почувства се толкова неудобно, когато разбра, че любовните песнички, подочути от тук от там, които си бе тананикала, са обезпокоили една непозната, докато се е опитвала да си приготви вечерята. Направо не намираше какво да каже.

— Заради стените е, нали знаете как ги строят тези апартаменти. Винаги се разбира какво става у съседите. Но уверявам ви, за първи път чувам нещо толкова приятно. Чувала съм и мосю Маре много пъти, все едно че пее специално за мен.

— И никога нищо не сте му казали? — попита Ив.

— Разбира се, че не. Той трябва да репетира нови песни. Това е съвсем естествено. Възхищавам се от гласа му. Но вие, мадам, смея да твърдя, не сте професионалистка.

— Не, разбира се, мадам Дьо Бирон. Сигурно си личи по това как пея, нали?

— Нищо подобно. Досетих се само защото никога не съм чувала за вас, а ако бяхте професионалистка, със сигурност щях да го знам. Бих казала, че цяла Франция щеше да го знае. Знам всичко, което става в мюзикхола. Трябва с нещо да запълвам времето. Мюзикхолът беше моят живот, сега е моето хоби, моята страст, ако щете, и аз съм напълно щастлива.

— Цяла Франция? Защо говорите така?

— Но това е очевидно! Разберете, вие имате вълшебен глас, не, малко е да се каже „вълшебен“. А интерпретацията ви! Развълнувахте ме до сълзи с глупави песнички, а уж съм ги слушала толкова пъти. Впрочем сигурно не съм единствената, която ви го казва.

Ив за първи път чуваше комплимент, откровен и недвусмислен. Вечно мърморещият проф. Дютур никога не изглеждаше напълно доволен, а майка й гледаше на пеенето като на умение, което една дама трябва да владее и с което да прави добро впечатление. Тя не знаеше как да реагира и забелязала смущението й, Вивиан дьо Бирон усети, че е време да промени темата.

— Често ли посещавате мюзикхоли, мадам Лафоре? — попита събеседничката й.

— Не, за съжаление — отвърна Ив. — Виждате ли, мосю Маре пее в „Ривиерата“ всяка вечер, освен в неделя, а аз ще се чувствам неудобно, ако отида сама. Глупаво ли ви се вижда това?

— Напротив, разумно. А какво ще кажете за матине?

— Не бях се сетила.

— Ако ми попаднат билети — нали разбирате, управата винаги ми изпраща почетни билети, — бихте ли дошли с мен някой път?

— О, разбира се, толкова ще се радвам, мадам Дьо Бирон. Странно, когато срещнах мосю Маре, стори ми се в реда на нещата да отида зад кулисите, но сега някак ми е неудобно да ходя там, когато той пее — не ми е мястото там. А… а виждам, че ми липсва — въздъхна Ив с копнеж.

— Ах, отлично ви разбирам — отвърна Вивиан. Беше се влюбила в един млад певец преди много, много години. О, господи, бе съгласна да понесе всичките мъки на ада, само и само да не преживее отново онези дни — онова блаженство, онези терзания и накрая горчивата измама.

Така Ив бе въведена в света на първокласния мюзикъл. Когато през 1858 бе построен пищно обзаведеният „Елдорадо“, той се превърна в първия истински театър, способен да замести кафе-шантана, в който пиенето и пеенето, съчетани в неповторим френски стил, вече не можеха да бъдат удържани в рамките на едно кафене. С помощта на Вивиан дьо Бирон Ив изминаваше пътя от „Ла Скала“ до вариетето, от „Бобино“ до „Казино дьо Пари“, като слушаше прехласната наученото и преживяното от по-възрастната жена в продължение на двадесет години, и скоро двете вече бяха на „ти“.

— А сега за Дранем. Малко певци са способни да ме разсмеят така, както той умее. Сам може да напълни цял един театър, макар че на външен вид не е кой знае какво с тези огромни галоши и смешната миниатюрна шапчица — златна шапчица, уверявам те. Той я нарича „гълъбчето ми“ и в цял Париж няма да се съберат достатъчно пари, за да бъде откупена. Обърни внимание как пее — никакви жестове, руж на брадичката и носа, затворени очи, — това си е негов специалитет и никой не е успял да го направи по-добре, въпреки че се опитват от толкова години. Дранем, Полен и Мейол — те са великите новатори, мила, и хиляди млади певци им подражават. Полен, толкова е мил, но нищо не разбира от реклама. Все казваше: „Тайната на успеха е да напуснеш пет минути, преди да си омръзнал на публиката.“ И така, той се прибира вкъщи всяка вечер като пощенски служител, а вестниците никога не пишат и ред за него. Убедена съм, че това е причината да печели по-малко от някои, които не притежават и половината от таланта му. А пък Мейол, тази розова грамада — той също щеше да се ползва с по-голяма популярност, ако нямаше предпочитания към мъжете. Жените от публиката веднага разбират, че не пее за тях… А, гледай сега внимателно, третото момиче отляво с лилавите пера, червенокоса. Вчера някой ми пошушна, че била в четвъртия месец, забременяла от своя импресарио, но коремът й е плосък като дъска. Още едно доказателство, че не можеш да вярваш на клюките. О, виждам, че ти харесва Макс Диърли. Аз го обожавам. Старият ми Макс — така му казвам открай време. Той беше първият певец комик, който не се гримираше като клоун и не навличаше смехотворни костюми. Представи си каква сензация — елегантен комедиант, а освен това, за разлика от останалите, танцува. Всички жени са луди по него, пък и Макс ги харесва почти колкото конете. Да можех да имам парите, които е пропилял на конни надбягвания!

Ив като омагьосана следеше всяка дума на Вивиан. Поразяваше я не просто колко добре е осведомена приятелката й; вниманието й изцяло бе завладяно от непознати дотогава страни на човешко поведение: забременяла от импресариото си, мъж, предпочитащ мъже, загубил пари от конни надбягвания — би ли могъл някой от мюзикхола да се примири с безцветния живот, който бе водила преди?

— Виж само младия Шевалие — продължи Вивиан. — Според мен в началото той следваше стила на Диърли, но оттогава е постигнал много. Чувала ли си за номера, с който проби? Заедно с Мистингет танцуваха така наречения „Акробатичен валс“ — събаряха всички подпори на сцената и завършваха увити в килим. И понеже едното води до другото, той й стана любовник. Не, погледни, Мадлен! Следващият номер е на Вивиан Романс. Все си мисля, че е взела името си от мен. Тя се осмели да се счепка с Мистингет, след като Миледи накарала да я уволнят, защото се смяла по време на драматична сцена. Казала на Миледи, че е нищо и никаква бабишкера, че един ден ще танцува на гроба й, и си изкарала с дързостта си един звучен шамар. Наложило се двама мъже да ги разтървават. Ще ми се да бях видяла всичко с очите си!… Идната седмица ще отидем да гледаме Полер. Сигурно си чувала за талията й. Не си ли? Толкова е тънка, че може да я обиколи с четиридесетсантиметрова мъжка яка. Носът й е прекалено голям и кожата й е прекалено тъмна за моя вкус — прилича на арабче, но не мога да не се възхищавам на очите й. Огромни са, направо страшни. Можеш ли да си представиш — по време на турнето й в Америка се осмелили да я отпечатат в афишите като „Най-грозната жена на света“, а щурите американци толкова я харесали, че поискали да им върнат парите! Тя е в същата програма с Полет Дарти. Това вече е същинска красавица, мене ако питаш. И фигура, и руменина — от всичко, колкото трябва. Наричат я „Кралицата на бавния валс“ и имат основание. Полет откри Родолф Верже, истински виенчанин, той й пише музиката — умно, нали?

— Вивиан, мислех си… — прекъсна я Ив — сигурно трудно се намират билети, но страшно ми се иска да отида в „Олимпия“.

— Не желаеш ли да видиш Полер?

— Разбира се, че желая, само че пишат толкова много за новия спектакъл в „Олимпия“. Сестрите Доли, Върнън и Айрийн Касъл и Ал Джолсън! Всички вестници твърдят, че нито един спектакъл досега не е имал такъв бляскав успех. Не ти ли се ще да ги видиш?

— Пфу! Някакви американци. Нещо по-различно, това е всичко. Старият ми шеф Жак Шарл отишъл в Бродуей и наел, когото намерил. Умен ход, признавам, но не е много патриотично от негова страна. Аз лично обявявам бойкот. Не че някой ще ми обърне внимание, ама и насила не можеш да ме закараш там. — Вивиан изсумтя и с това въпросът бе приключен.

Ив обаче бе решила да отиде в „Олимпия“ въпреки мнението на Вивиан, а и вече достатъчно бе свикнала с театрите, за да не се чувства неудобно от това, че е сама. Беше краят на ноември и след меките, благоуханни дни на октомври бе настъпило необичайно студено и дъждовно време, но тя имаше ново дебело палто, голям кожен маншон и топла кожена шапка без периферия — значи можеше да излезе без всякакви опасения. Ален бе спечелил на карти и бе проявил повече от обичайната щедрост. Не посмя да попита точно колко, понеже той не я насърчаваше да го разпитва какво правят с приятелите му, но тъй като Маре настояваше да черпи всички със стриди и шампанско всяка вечер, тя прецени, че сумата трябва да е била значителна.

„Вивиан трябваше да дойде, макар и да не е патриотично“ — помисли си Ив, когато спуснаха завесата, след като за десети път изкараха на бис двамата Касъл. Да ги пропусне! Да пропусне тази плавна грациозност, това свежо очарование! Ръцете я боляха от ръкопляскане, но оставаше още един номер преди антракта — някакъв певец на име Фрагсън.

Вивиан никога не го бе споменавала в разказите си за звездите, ала сред посетителите бе настъпила онази вълнуващо-напрегната тишина, която, както Ив вече знаеше, предхожда появата на безспорен фаворит, изпълнител, спечелил завинаги любовта на публиката; а от нея не може да се очаква нищо друго, освен обожание.

Завесата се вдигна и яркият прожектор освети на сцената самотна фигура: висок чернокос мъж, облечен в тъмен изискан костюм в английски стил, висока колосана яка, а под възела на строгата вратовръзка се показваше верижката на златен часовник. Без да се усмихва, той наведе глава под лавината аплодисменти, с която го посрещнаха. Щом седна пред пианото и изсвири първите тактове на „Folie“, сред публиката гръмнаха ръкопляскания и утихнаха едва когато той запя. Думите от първата песен в програмата на Ален „Мечтая само за нея, за нея, за нея“ достигнаха до слуха на Ив в някакъв безумен кошмар. Знаеше ли Ален, че някой си Фрагсън му е откраднал песента? Как е възможно това? Как може „Олимпия“ да представя този Фрагсън, когато само през няколко пресечки, в „Ривиера“, Ален пее същите песни — новата, която тя толкова харесваше, „А dieue Grenade“, и закачливата току-що научена „La petite Femme du Metro“, а сега, о, боже, дори „Reviens“, най-прекрасната, тази, която той винаги оставяше накрая, точно преди „Je connais une Blonde“.

Ив трескаво огледа залата, като че очакваше всеки момент да нахлуе полицията и да арестува Фрагсън, но пред очите й седяха стотици хора и приемаха с радостно кимване всяка следваща песен — очевидно познаваха тъй добре всичките до една, че нямаше нужда да бъдат обявявани. При тази мисъл Ив се вледени от ужас. Пряко сили се взря внимателно във Фрагсън и осъзна, че трябва да е много по-възрастен от Ален; косата му беше доста по-оредяла, носът му бе по-голям, имаше английски акцент. Иначе можеше да бъде просто Ален Маре на сцената на „Олимпия“.

Щом утихнаха аплодисментите и антрактът започна, Ив излезе възможно най-бързо и тръгна към къщи като в транс.

Фрагсън. Фрагсън, който бе по-велик дори от Дранем, Полен и Шевалие, понеже тя ги бе гледала всичките, но нито един от тях не бе предизвикал такова пламенно обожание у зрителите, както той. Фрагсън, който пееше песните на Ален. Фрагсън, който пееше в стила на Ален; този стил тя не беше виждала никъде другаде.

Фрагсън, Фрагсън — това име изпълни съзнанието й с настойчив барабанен ритъм, докато накрая Ив трябваше да приеме истината. Именно Ален Маре пееше песните на Фрагсън, Ален Маре пееше в стила на Фрагсън, Ален Маре се обличаше дори като Фрагсън. Беше сигурна, че на ризите на Фрагсън ще види етикетите на „Шарве“, а ако погледне сакото му, ще установи, че е купено от „Олд Инглънд“.

Фактът, че съществува Фрагсън, обясняваше всички несъответствия, над които негласно бе умувала, откакто два пъти седмично започнаха да ходят на спектакли с Вивиан. Обясняваше също така и защо Ален се задоволява да работи в мюзикхол, който тя смяташе за второкласен, а сега разбра, че е дори третокласен. Изпълнението на Фрагсън обясняваше защо Ален, въпреки чудесните си гласови данни, не се бе явил на прослушване при някой голям импресарио, понеже след като се съвзе от първоначалния шок, Ив трябваше да признае пред себе си, че на сцената Фрагсън е изключително впечатляващ. Той излъчваше властността на голям благородник, неповторимо лично обаяние, които не можеше и не биваше да се имитират. Фрагсън беше истинският.

Фрагсън обясняваше всичко в кариерата на Ален, освен защо все пак бе избрал да се превърне в негово копие. Дали изобщо бе способен на нещо оригинално? Никога не би могла да му зададе този въпрос. Никога не би му позволила да разбере, че е чула Фрагсън. Не беше нейна работа да разпитва Ален защо се е обрекъл да бъде цял живот сянка на един от най-големите изпълнители във Франция. Можеше да прави догадки, да предполага, че така му е било най-лесно да получи първата си работа, а после, по някаква причина, не се е осмелил да се откаже от първоначалния си успех, но не и да го попита — никога.

Ставаше й мъчно за Ален при спомена за разказите му как е измислил стила на Фрагсън, съжаляваше и себе си при мисълта, че му е вярвала. Възможно ли е това да се бе случило само преди пет месеца? Чувстваше се с десет години по-стара. Нищо чудно, че Вивиан се е опитвала да я държи настрана от „Олимпия“. С нейните енциклопедични познания за мюзикъла тя е знаела през цялото време.

Без да съзнава какво прави, Ив се качи до петия етаж с асансьора. Като я чу, че се прибира, Вивиан надникна от вратата и я попита:

— Е, малката ми, мина ли ти главоболието след разходката?

— Не съвсем, Вивиан, но ще се оправя — рече Ив. — Главоболието не може да продължава вечно.

Дъждовният ноември в Париж изглеждаше направо горещ в сравнение с декември. Единствено подредените витрини на магазините внасяха малко пъстрота и радост в града, където пресичането на улицата се равняваше на антарктическа експедиция. Говореше се, че никога не е било тъй студено, ветровито, мрачно, направо непоносимо.

Всички с нетърпение очакваха Коледа, като че празникът можеше да промени метеорологическата обстановка, която правеше Париж един от най-непривлекателните градове при лошо време. Пословичното и все пак истинско небе притискаше ниските сиви сгради, като че си отмъщаваше за някаква лична обида, и разумните парижани от сутрин до вечер седяха на спуснати пердета и запалени лампи.

Два дни преди Коледа Ален се разболя от грипа, върлуващ от няколко седмици в „Ривиера“. Както обикновено, този ден той отиде в театъра и изпя репертоара си, но едва се добра пеша до дома, и много скоро след това се почувства съвсем зле. До сутринта вдигна опасно висока температура и толкова отмаля, че Ив, която се бе грижила за него цялата нощ, изтича по пеньоар до Вивиан да я попита дали не познава някой лекар в квартала.

— Препоръчвам ти стария д-р Жам. Ще го вдигне на крака за нула време. Веднага ще му се обадя, малката ми, не се тревожи. А ти звънни в „Ривиера“ и ги предупреди, че няма да ходи на работа поне седмица. Настинките по Коледа са прословути.

Д-р Жам прегледа Ален основно и поклати глава.

— Може при другите от трупата да е било само настинка, мадам — рече той на Ив, — но в този случай, боя се, имаме всички симптоми на пневмония. Трябва незабавно да го откарате в болница. Не можете тук сама да се грижите за него.

При думата „пневмония“ Ив изтръпна от страх. Колко пъти бяха умирали пациенти на баща й с най-обикновени чернодробни оплаквания от тази страшна болест, при която можеха да се слагат единствено вендузи, а след това оставаше само да се молиш пациентът да е достатъчно силен, за да преживее боледуването.

— Е хайде, хайде, не се разстройвайте, знаете, че така няма да помогнете — бързо изрече д-р Жам, като видя лицето й. — Трябва добре да се храните, за да имате сили. Този млад мъж — добави той, поглеждайки Ален, — обзалагам се, е попрекалил. Станал е кожа и кости. Като се оправи, трябва да се грижи по-добре за себе си. Ех, непрекъснато повтарям това на пациентите си, ама слуша ли ме някой! Във всеки случай, мадам, веднага ще направя каквото е необходимо.

— Много… много ли е скъпо лечението, докторе? — наложи си да попита Ив.

— Всички се оплакват, че е скъпо, мадам, но вие имате спестявания, нали?

— Да, да, само попитах, защото, ами, всяка болест…

— Недейте да се тревожите толкова, мадам, той е млад, а и винаги съм казвал, че по-добре е да си прекалено слаб, отколкото прекалено пълен. Но трябва да тръгвам. Трябва да прегледам още петима пациенти до обяд… лекарите, за щастие, нямат време да боледуват от пневмония. Довиждане, мадам, и ми се обадете, ако ви трябва още нещо. Ще се отбивам при него в болницата, разбира се, когато правя обиколките си.

— Вивиан, знам, че говоря като малко дете, но представа нямам какво прави Ален с парите си. Дава ми за дрехи, но той лично плаща на прислужницата, и се храним вкъщи само на закуска. Дори не знам коя е банката му — сподели Ив пред приятелката си. Беше се погрижила да настанят Ален в болницата и нямаше какво повече да направи за него.

— Просто ще трябва да го попиташ, малката ми. Не се тревожи, той от години печели добре, а и не е глупак — отвърна Вивиан, като за пореден път се поздрави за собствената си предвидливост. Не се съмняваше, че съпругите на нейните покровители знаеха за финансовото положение на съпрузите си не повече, отколкото Мадлен за това на любовника си.

Но през следващия месец състоянието на Ален не позволяваше да бъде разпитван за местонахождението на спестяванията му или за каквото и да било. На три пъти, след като постъпи в болница, той се намираше на крачка от смъртта. Вивиан крепеше Ив, като й готвеше подсилваща храна, и ако не й беше дала насила пари, Ален щеше да бъде преместен в някоя болница за бедняци.

Най-после, в края на януари, той започна да се съвзема и Ив, изтощена, но изпълнена с решителност, се осмели да го попита как може да изтегли пари от банката му.

— Банка ли? — засмя се Ален със слаб глас. — Банка! Личи си богаташката щерка.

— Ален, съвсем естествено е да те попитам. Защо говориш така?

— Защото, ако не се беше родила в богаташко семейство, щеше да знаеш, че харча онова, което съм спечелил, винаги съм го правил и така ще продължавам… Такъв живот си избрах преди много време. Коя да е малка буржоазка щеше отдавна да го е разбрала. Да пестя! Това е за подсигурения малък човечец, с подсигурена женичка и, Господ да му е на помощ, със сюрия подсигурени дечурлига. Пфу! По-скоро ще изгубя всичко на карти, отколкото да го трупам в банка. Не можеш да се оплачеш, нали? Когато имах, харчех, и не идвах при тебе да хленча, щом загубех всичко, нали?

— Загубил си всичко?

— Тъкмо преди да се разболея. Дойдоха ми лоши карти. — Той сви рамене. — Щеше да има достатъчно за Коледа, е, надявах се да ми провърви отново… или да изчакам хонорара, както се случи. Никога не съм се тревожил. И сега не се тревожа и нещата ще са наред, ще видиш. Много скоро ще съм отново на сцената, щом тази проклета пневмония мине.

— Но, Ален, питах д-р Жам кога ще можеш да се прибереш у дома и той каза, че вероятно след няколко седмици; след това обаче ще ти трябват месеци, цели месеци, докато се възстановиш достатъчно, за да можеш да работиш.

— Той е надут стар глупак. — Ален извърна глава и загледа през прозореца снега, който толкова рядко падаше над Париж.

— Надут е, съгласна съм, но не е глупак. Мисля, че ти спаси живота — възмути се Ив.

— Слушай, ще ти дам един съвет — рече Ален. — Иди си вкъщи. Върни се в Дижон.

— Ален!

— Говоря сериозно. Не си за този живот и сигурно го знаеш. Изживя едно приключение, но нали вече ти е ясно, че е свършило? Върни се при родителите си възможно най-бързо. Не ти е мястото тук. Господ ми е свидетел, никога не ми е хрумвало да те водя в Париж — ти го пожела, нали помниш? Моят живот ме устройва такъв, какъвто е, но не мога да поемам отговорност за някого другиго за цял живот. Ти се самопокани. Сега е време да си вървиш. Кажи ми сбогом, Ив, и се качвай на влака.

— Сега ще те оставя. Преуморен си. Ще се върна утре, скъпи. Опитай се да си починеш.

Ив излетя от болничното отделение, без да се обръща, като се молеше никой да не забележи, че плаче.

— И това е всичко, което каза? — попита Вивиан.

— Не е ли достатъчно, дори предостатъчно?

— Може би е прав — промълви бавно по-възрастната жена.

— Наистина ли го мислиш? И ти ли?

— Да, малката ми. Париж не е място за момиче без установено положение, а това е нещо, което Ален Маре не би могъл да ти осигури. Фактът, че го разбира поне, говори добре за него. Впрочем връщането ти в Дижон възможно ли е?

— Не! В никакъв случай! Аз го обичам, Вивиан, и каквото и да говори, няма да го изоставя. Ако се върна… вкъщи… те ще искат… един господ знае какво ще искат! Немислимо е.

— Тогава остава една друга възможност, но само една.

— Защо ме гледаш така? — попита Ив нащрек.

— Чудя се. Дали ще можеш?

— Какво да мога, за бога?

— Да си намериш работа.

— Разбира се, че ще мога. За каква ме мислиш? Мога да бъда продавачка, да се науча да пиша на машина, да работя като телефонистка, да…

— Замълчи, Мадлен. Не ти предлагам да работиш в някой магазин или в канцелария — същото могат да го правят не по-зле от теб милион други момичета. Не, малката ми, имах предвид работа, отговаряща на дарбите ти. Говоря ти за работа на сцената на мюзикхола.

— Шегуваш ли се?

— Напротив, обмислям го от месеци. Всъщност, откакто за първи път те чух да пееш. Чудех се защо мосю Маре сам не се е досетил, но после разбрах, че никога не пееш, когато той си е вкъщи. Знае ли Ален изобщо, че можеш да пееш? Не? Така си и мислех. Изпитваш такъв трепет пред неговия… професионализъм, че не се… осмеляваш да демонстрираш незначителните си, нищо и никакви гласови данни… права ли съм, а?

— Можеш да ми се смееш колкото си искаш, Вивиан, не ме интересува. Не пеех пред него, защото си мислех, че… о, не знам, че може да не му е приятно и аз да пея, или пък ще си помисли, че искам да пея в дует с него, или някаква подобна глупост.

— Или че имаш по-добри шансове от него да се издигнеш? А? Това ли беше?

— В никакъв случай!

— Защо не, след като е самата истина? Не се мъчи да отричаш. Знам, че е така, и предполагам, че и ти го знаеш.

Между двете жени настъпи неловко мълчание. Всяка от тях разбираше, че са се докоснали до тема, която не са имали намерение някога да обсъждат. В същото време нито една от двете не знаеше за какво и доколко се досеща другата. Така или иначе не беше сега моментът да проявяват дискретност. Накрая Ив се осмели да заговори, като остави без отговор последния въпрос на Вивиан.

— Защо мислиш, че бих могла да пея на сцена? Никога не съм излизала пред публика, пяла съм насаме и… вкъщи, и пред теб, след като си ме чула.

— По две причини. Първо, гласът ти. Достатъчно е силен, за да се чува на балкона и на най-големия театър в Париж; има тембър, способен да предава чувството така, като че ли с устните си докосваш сърцето на слушателя; притежава едно изключително качество, за което не намирам думи, но благодарение на него мога да те слушам до безкрайност и няма да ми омръзне; и най-важното — запееш ли за любов, вярвам безпрекословно на всяка твоя дума, а както добре знаеш, аз не вярвам в любовта. И, второ, ти имаш свой жанр, свой типаж. Гласовата способност съвсем не е достатъчна за мюзикъла — трябва да притежаваш свой почерк, за да пробиеш.

— И какъв е моят почерк? — попита Ив с напрегнат интерес.

— Твой собствен. Най-добрият от всички, малката ми, най-добрият. Спомням си какво ми каза веднъж Мистингет: „Важен е не талантът ми, а фактът, че аз съм Мистингет. Всяка статистка може да притежава някакъв си талант.“ Ах, Миледи, колко много обича тя да говори за себе си. Ти, малката ми, имаш изключителен талант, а освен това си неповторима, ти си Мадлен! С тези две качества можеш да покориш мюзикхола.

— Ами ако грешиш?

— Невъзможно. Не греша за тези неща. На теб обаче ти трябва кураж да опиташ.

— Кураж? Имам го, винаги съм имала кураж — извика Ив с грейнали очи.

— Тогава трябва да намерим подходящи песни и да уредим прослушване. Колкото по-скоро, толкова по-добре. Благодаря на Бога, че все още имам връзки в „Олимпия“. Жак Шарл няма да откаже да те прослуша, ако аз те заведа при него.

— „Олимпия“?

— Разбира се, къде другаде? Започваме от върха; всеки умен човек би започнал от върха!

Енергичен, амбициозен и бликащ от идеи, само на тридесет и две години, Жак Шарл бе продуцент ветеран в мюзикъла. Поглаждайки добре оформените си черни мустаци, той бе застанал на обичайното си място за прослушване, почти в дъното на втори балкон в „Олимпия“. Ако един изпълнител не се чуваше от там, толкова далеч от сцената, той губеше интерес към него независимо колко забележителен талант притежава.

— Какво има за днес, шефе? — попита Морис Апел, един от асистентите, изненадан, че ще се провежда прослушване сутрин в ден, обикновено посветен на следобедни репетиции.

— Услуга, Морис. Нали си спомняш Вивиан дьо Бирон прима — „ходещо момиче“ във „Фоли Бержер“? Същинско съкровище беше тази Вивиан: никога не закъсняваше, не се разболяваше, не забременяваше, не се влюбваше и никога не се изморяваше. И освен това беше достатъчно умна да напусне, преди бюстът й да е престанал да впечатлява. Откакто напусна, не съм имал нито една, която и на косъм да се е доближила до начина, по който тя минаваше през сцената с тон пера на главата и почти нищо надолу. Помоли ме да прослушам нейно протеже. Можех ли да откажа?

— Приятелят й?

— Не, момиче, струва ми се. А, ето я.

Двамата мъже погледнаха към Ив, която бе излязла на сцената облечена в най-новия модел дрехи в Париж. Невталената тъмносиня шевиотена блуза на Жана Ланвен, която щеше да влезе в историята, бе прекопирана от шивачката на Вивиан в безукорен червен креп, чийто звънък цвят се отразяваше в рубинено-златната коса на Ив, сресана в две трепкащи крила, обгърнали лицето й. На тъмната сцена тя изглеждаше като летен слънчев лъч, претопяващ блясъка на прожекторите в частица от светлината, която струеше от нея. Ив стоеше изправена, дясната й ръка леко докосваше пианото. И акомпаняторът бе заел мястото си и вече бе разгърнал нотите, готов да засвири. Позата й, тъй естествена за дългогодишна ученичка на професор Дютур, скриваше огромното притеснение, което изпитваше за първи път в живота си.

— Поне има какво да гледаш — рече Жак Шарл.

— Хайде да се обзаложим, шефе. Ще пее в жанра на Полер.

— А защо не и на Мистингет.

— Ивон Прентан? — парира Морис.

— Забравяш за Алис дьо Тендер.

— Да не говорим за Южени Бюфе.

— Това почти изчерпва възможностите. Не се кани да танцува валс в тази рокличка, така че изключвам Полет Дарти. Залагам на Алис дьо Тендер, а ти, Морис?

— Прентан. Така ми подсказва интуицията.

— На пет франка?

— Съгласен.

— Мадмоазел, започвайте, ако обичате — извика Жак Шарл.

Ив бе подготвила две песни. Беше се разтичала да търси нови песни, но по това време всеки уважаващ себе си композитор работеше ден и нощ за утвърдени звезди. Вивиан намери изход от положението:

— За мен е ясно, малката ми, че не трябва да изпълниш нещо оригинално. Трябва да забележат не песента, а теб. Единствено теб и твоя жанр. Предлагам да избереш песни, известни преди всичко с това, че принадлежат на певиците, които ги пеят, песни, които хората неизменно свързват с имената на Мистингет и Ивон Прентан — „Mon Homme“ и „Parlez-moi d’Amour“. Така хвърляш ръкавица на тяхната собствена територия и им показваш, че от значение е певицата, а не песента.

— Господи, Вивиан, дали това ми е по силите? Няма ли да изглеждам пълна глупачка?

— Никой не го е грижа какво имаш в главата си, когато си на сцената, мила. Ти си там, за да се наложиш, да станеш незабравима.

„Незабравима — повтаряше си Ив, осветена от прожекторите. — От мен се иска единствено да стана незабравима. И за това разполагам с пет минути.“ Тя пое дълбоко въздух и си представи безкрайния хоризонт, който бе видяла от големия червен балон, спомни си момента, когато бе застанала наравно с дръзките пилоти от голямото въздушно шоу. „Защо пък не? — запита се. — В края на краищата какво толкова — да бъдеш незабравима! Поне имам куража да опитам.“

Ив даде знак на акомпаниращия да започне и щом в празния театър прозвучаха първите тактове на „Parlez-moi d’Amour“, Морис протегна ръка пред шефа си и Жак Шарл започна да рови в джоба си. Но когато до тях достигна гласът й, контраалтовият глас, който звучеше тъй задушевно, тъй непосредствено, все едно че разстоянието между втори балкон и сцената не съществуваше, той спря и се заслуша.

Жак Шарл слушаше гласа и започваше да изпитва непозната до този момент жажда. Гласът утоляваше жаждата, но и пораждаше желание да пие още и още от звуците, които влюбено туптяха само за него. Този глас като че криеше някаква безценна, неразкрита мъдрост. Импресариото осъзна, че дотолкова е свикнал да слуша как Прентан изпълнява чудната мелодия, как тъжи и чурулика нейният сопран, че някак си е пропускал думите. А те молеха за нежност и тази нежност се възроди от спомените му, затрептя в мечтите му и за няколко кратки мига го заля вълна от любовен копнеж, бликнала от момичето в червено.

Морис понечи да каже нещо, когато Ив завърши първата песен, но продуцентът му направи знак да мълчи.

— Моля, продължете, мадмоазел — извика той и Ив подхвана „Mon Homme“. Пееше песен, която (това и двамата мъже знаеха и приемаха като закон божи) принадлежеше на великата своенравна Миледи също тъй неоспоримо, както и великолепните й крака, също тъй всецяло, както и младият Шевалие. Морис си помисли, че за щастие Миледи я няма да чуе дръзкото и поразително успешно присвояване на нейната собственост. Никога нямаше да успее да си я възвърне или поне нямаше да бъде предишната абсолютна собственица — направо можеше да ги убие за това. Що се отнася до Жак Шарл, той си помисли със съжаление, че Шевалие, който беше свястно момче, изпуска такъв шанс да се освободи от бурната си връзка с Миледи — или по-скоро да падне в плен на друга, защото никой мъж, който чуеше момичето в червено, не можеше и нямаше да остане предишният.

Когато Ив свърши, двамата мъже импулсивно изръкопляскаха, викайки „Бис!“, след което се спогледаха сконфузено. Не им прилягаше да реагират така. Все пак не бяха зрители, платили за удоволствието.

Бис! Вивиан дьо Бирон ликуваше. Ще има бис, но всичко с времето си. Първо трябваше да се обсъди договорът и ако господата не се бяха увлекли, можеха да получат Ив и при по-умерени условия, но сега… Сега нещата стояха другояче.

— На работа, Морис — промърмори Жак Шарл. — Или се надяваш, че Вивиан ще приеме реакцията ни като израз на учтивост?

— Номерът може и да мине, шефе.

— Не и пред Вивиан дьо Бирон. Няма смисъл.

— Защото е била изключителна на сцената ли?

— Защото ще ми се изсмее в лицето, тъпако. Казах, че се е опазила от забременяване, а не че е глупава.

[1] Лудост. — Б.пр. ↑

[2] Върни се. — Б.пр. ↑

4.

„Може и да съм коравосърдечна и дори непочтена — помисли си Вивиан дьо Бирон, — но съвсем не е лошо, всъщност цяло щастие е, че Ален Маре не оздравява толкова бързо, колкото би му се искало.“ Лекарите настояха да остане в болницата, докато не решат, че могат да го изпишат, но понеже зимата се задържаше мразовита, с чести валежи и както бе обичайно за Париж, изглеждаше, че ще продължава така до Деня на Бастилията през юли, нямаше опасност Маре да си дойде вкъщи и да разбере, че Мадлен се готви да дебютира в „Олимпия“, бляскавия театър „Олимпия“, където той можеше да влезе само като зрител.

Вивиан бе посъветвала Мадлен да не му казва нищо за новата си работа и момичето веднага се бе съгласило, без да пита защо. Сигурно най-после бе чула Фрагсън. Беше неизбежно, тъй като работеха на една и съща сцена, в един и същи спектакъл, а и Мадлен всеки ден репетираше в театъра новите песни от репертоара си. Макар че довереницата й не споделяше нищо, Вивиан си мислеше, че някои неща няма нужда да се обсъждат, особено между приятели.

Вивиан вдигна рамене и насочи вниманието си към бъдещето на Мади — това име реши управата да даде на Мадлен. По думите на Жак Шарл „Мадлен“ имало определено религиозно звучене, докато песните на Мадлен били по-скоро вдъхновени от Венера, отколкото от някоя светица.

Продуцентът реши да покаже дебютантката през първата половина от спектакъла, който даваха в момента, понеже не се предвиждаше нова програма до лятото.

— Не искам да чакам дотогава — бе казал той на Вивиан, щом подписаха договора и отново се превърнаха в предишните приятели, — защото тя е готова и сега. Ще се погрижа критиците да научат за появата й. Това е добър начин отново да ги привлека в театъра в разгара на сезона. Мади ще излиза след сестрите Хофман и преди фокусника. После идва ред на Фрагсън, а след него е антрактът. Ето го идеалния вариант.

— Как ще я облечеш? — веднага поиска да научи Вивиан, готова, ако се наложи и за битка.

— По твоя идея, в червено естествено. Имаш верен усет. Това, че никога не си била облечена на сцената, не означава, че не разбираш от дрехи. С нейната коса тя трябва да се облича винаги в червено, но не с онази кройка. Няма да допусна жена да позори моята сцена с подобна дреха. Рокля без талия е не по-съблазнителна от калъфка за възглавница. За щастие Мади има тяло, съответстващо на гласа й. Смятам да й отдам дължимото, както едно време и на теб, Вивиан, преди да станеш професионален импресарио.

— Неблагодарник!

— Ах, класическата майчица в театъра — засмя се той и й целуна ръка. — Жалко, че все не успяваше да влезеш в крак с останалите, но сега виждам, че дарбите ти били в друга област. Изключително съм ти благодарен, Вивиан, знаеш го, нали?

— Има защо. Ще следя внимателно костюмите й, шефе, много внимателно.

— Винаги съм имал доверие в теб.

— Ще следя и теб — допълни тя строго.

— С пълно право. Досега никой не се е доверявал на продуцент и ти няма да бъдеш първата.

— А сега — рече на Ив Жак Шарл, когато тя влезе в гримьорната си в мартенското утро след първото си представление — можеш да се заловиш за работа.

— Но… не разбирам — погледна го Ив силно учудена.

— Вчера Париж те прие. Публиката реши. Те се влюбиха в теб, Мади. Единствено публиката е способна на такава обич и щом веднъж си я спечелила, спечелила си я завинаги.

Това беше победа. Безусловна победа. Погледни тези статии — ето я славата, Мади, славата и нищо друго. Така че съгласявай се да започнеш работа.

— За какво става въпрос все пак?

След овациите, последвали първото й изпълнение, Ив не се изненада много от цветята и картичките, с които бе вече пълна гримьорната й; бе очаквала и поздравленията от другите артисти, ала не разбираше какво има предвид продуцентът.

— От момента, в който те видях на сцената, никога не съм гледал на теб просто като на певица. Това е само първата стъпка в кариерата ти. Без нея не може, разбира се. Без пеенето не би успяла да владееш публиката, но то може да се превърне и в окови за могъщия талант. Ти притежаваш възможности, каквито не съм виждал от години. Способна си да станеш звезда, такава звезда, на която се държи целият спектакъл, за която се правят спектакли. Това означава да си не само певица, а и също толкова добра танцьорка и актриса. Уроци, момичето ми, уроци!

— Но…

— Не искаш ли да станеш звезда?

Ив седна на дивана в гримьорната и объркана погледна младия импресарио.

— Разбирам — рече той, — вече си си мислела, че си станала звезда. И нищо чудно след такъв прием от страна на публиката. Но, Мади, има звезди и звезди. Сега ти си звезда, не голяма звезда, все още не, макар да светиш тъй ярко. Никой не може да ти отнеме мястото на небосклона, никой, който като теб не е държал в ръката си публиката на „Олимпия“.

Жак Шарл внимателно се вгледа в нея, видя, че думите му са я наранили, и побърза да добави:

— Не ме разбирай погрешно, Мади. Имаш всички основания да се считаш за звезда, ако тази дума за теб означава име по афишите, едно име сред множество други. Но ако мечтаеш за нещо повече, ако мечтаеш един ден хората да се тълпят в „Олимпия“ само за да видят Мади, без значение в какъв спектакъл, защото Мади е по-важна от шоуто; ако мечтаеш един ден Мади да стане известна по целия свят и туристите да се избиват за билети, за да те чуят, ако този град е залят с твои афиши, тогава понятието „звезда“ ще бъде едно и също нещо и за нас с теб. И така, какво ще кажеш?

В погледа му Ив откри истинското и напълно искрено вълнение, вълнение на човек, който й предлага света. Продуцентът, способен да ангажира когото пожелаеше, мислел, не, бе убеден, че тя има шанс. Повече от шанс.

— Не знам какво да кажа. Поне засега. Много благодаря, шефе, но наистина не.

— Не знаеш? — рече той, не вярвайки на ушите си.

— Моля, не мислете, че съм неблагодарна или глупава. Аз… аз съм още объркана… бях толкова развълнувана снощи, че изобщо не можах да мигна… аз… просто не съм наясно какво искам сега.

— Разбирам, Мади, това е естествено. Ще ти дам време, колкото ти е необходимо, да обмислиш всичко. Ако трябва, ден, два — и когато си готова, ела в кабинета ми. Имаме да говорим за много неща.

Жак Шарл й се усмихна окуражително и бързо излезе. „Да не знаеш какво искаш, е също толкова лошо, колкото и изобщо нищо да не искаш“ — каза си разочарован. Ако Мади наистина желаеше да стане звезда, щеше да й трябва не повече от минута, за да каже „да“. Ако наистина искаше да стане звезда, от сутринта щеше да удря с юмруци по вратата на кабинета му, от секундата, в която се бе появил в театъра, и да настоява да й каже какви са плановете му за нея.

Същия ден привечер, половин час преди да тръгне за театъра, Ив седеше сгушена в един фотьойл пред високите прозорци, от които само преди няколко месеца се бе наслаждавала на бавно залязващото есенно слънце. Навън почти се бе стъмнило след слънчевия ден, един от онези хубави мартенски дни, които повдигат духа на парижани след потискащата зима. В такива дни келнерите в кафенетата бързаха да изнесат масичките на тротоара за идващите клиенти, макар добре да знаеха, че на сутринта ще трябва да ги приберат обратно.

Ив потръпна и се опита да си стопли ръцете, като хвана чашата горещ чай. Цял следобед, докато репетираше с акомпанятора, бе треперила от студ, въпреки че в театъра бе задушно, и дори сега, загърната в най-топлия си пеньоар, не можеше да се сгрее.

„Защо — питаше се тя за стотен път, — защо трябваше да слушам думите на Жак Шарл, гласа му, защо сърцето ми така заби, когато той говореше как Мади ще се прочуе, ще стане голяма звезда?“

Бе се отзовал тъй любезно за скромния й успех, но дали някога е дръзвала да се надява на повече? Дали изобщо й е минавало през ума? Не беше ли достатъчно дръзко да пее в „Олимпия“? Защо да се замисля за по-нататък? По-голям успех от този би означавал да загуби Ален. Защо я подлагат на такова изпитание?

Ив стана от фотьойла, за да потърси някакъв по-топъл шал. В спалнята се задържа за минута пред гардероба, където във внушителна редица висяха костюмите на Ален. Отвори вратата и вдъхна мириса на скъп вълнен плат, единственото, останало през последните два месеца в апартамента от мъжа, когото обичаше. Вярно е, че го посещаваше в болницата възможно най-често, но не беше същото. Ароматът на тютюна му, неговият одеколон, брилянтин, тялото му — всичко това се смесваше в едно вълшебно ухание, което я караше да се чувства още по-самотна. С премръзнали колебливи пръсти погали гърдите си под пеньоара, опитвайки се да събуди усещането за неговото докосване.

— Ив! — чу се глас откъм вратата на спалнята. Тя извика стресната и се завъртя.

— Ален! Господи, Ален! Как ме изплаши! Какво правиш тук?

Ален Маре се засмя на уплахата й и я притисна в прегръдките си.

— Изписаха ме преди час. Исках да те изненадам. Целуни ме. Ах, колко е хубаво! Колко е хубаво — от болничното легло изглеждаше другояче. Почти бях забравил как е, честна дума. Толкова се радвам да те видя, обич моя. Добре, че не ме остави да те прогоня в Дижон.

Той я отдалечи от себе си и огледа лицето й.

— Променила си се, Ив. Не бях те виждал гримирана. Състарява те, не ми харесва. Кой те научи да се гримираш? Вивиан ли?

Ив побърза да кимне.

— Скъпи, сигурен ли си, че си достатъчно укрепнал, за да се върнеш вкъщи? Прегледаха ли те, преди да те изпишат? Толкова си отслабнал!

— Звучиш като грижовна майчица. Налага се да ти докажа, че съм достатъчно здрав — рече той и я отнесе на ръце до леглото. — Дай си устните, най-напред устните, а после… после сам ще си взема всичко останало. Ще видиш колко съм укрепнал — засмя се той победоносно.

Когато я положи на спалнята и се изправи да свали сакото си, Ив видя часовника на нощното шкафче. След десет минути трябваше да тръгва за театъра, иначе можеше да закъснее. Тя се надигна.

— Ален, мили мой, не сега.

— Какво искаш да кажеш с това „не сега“? Така ли ме посрещаш?

— Аз… аз трябва да излизам. Имам уговорка… Не бива да закъснявам. Ще се върна по-късно… и тогава…

— Тогава какво? Уговорка?! Каква уговорка? И откога излизаш вечер сама?

Ален Маре сърдито навлече сакото си и се отправи към хола, където държеше напитките.

— Може би е трябвало да те предупредя, че се връщам — извика през рамо, — но си мисля, че каквато и да е уговорката ти, не е по-важна от… Ив, ела тук! Веднага ела тук!

Ив ужасена се втурна към хола, притиснала с ръце устата си. Ален стоеше пред огромна кошница, в която пламтяха червени рози, изпратени същата сутрин.

— Толкова ли си богата, че си си позволила да похарчиш стотина франка, за да си купиш рози? И то от „Лашом“ — ни повече, ни по-малко? Какво, по дяволите, става тук? Кой ги е изпратил?

Ален сви устни и мускулът на дясната му буза заигра. Мургавото пиратско лице, което Ив бе виждала и засмяно, и влюбено, сега бе станало далечно и плашещо. Тя безмълвно наблюдаваше как взима твърдата кремава картичка от масата пред розите. На нея стоеше гравирано името на Жак Шарл, като фамилията бе зачеркната, за да е ясно, че розите са изпратени от някой близък.

— „Мади, благодаря ти за снощи. Надмина всичките ми очаквания. Колкото до тази вечер, няма защо да се притесняваш. До довечера… Жак“ — прочете Ален на глас. С един скок се намери до нея, сграбчи дланите й с една ръка, а с другата я удари с все сила през лицето. — Уличница! Пачавра! Надминала била очакванията му — не се и съмнявам, след всичко, на което съм те научил. Как се запознахте? Вивиан! Разбира се, че чрез Вивиан! Станала ти е сводница. Ще я убия, а след нея — и теб! — И отново я удари.

— Престани, за бога! Не е това, което си мислиш, остави ме да ти обясня — завика Ив, като се опитваше да се освободи.

— Господи, трябва наистина да ти изглеждам глупак. Щяла да обясни! Защо да чета писъмцата му по два пъти? Спала си с него — това е! Мади от Дижон, най-новата парижка пачавра! — изръмжа Ален, а мускулът на бузата му заигра отново и дишането му стана тежко, учестено — бе се засилил да я удари повторно.

— Пея, снощи ми беше премиерата. Моят номер! — изпищя Ив отчаяно.

При тези несвързани думи Ален се спря и отпусна ръка.

— Махай се! Дори не си заслужава да те напердаша. Да си уличница е едно, да си луда — съвсем друго. Омитай се, и то бързо, докато все още можеш да ходиш.

— Не, Ален, недей! Моля те, изслушай ме. Не те лъжа. Трябваше да ти кажа, но… сгреших, че не го направих… трябваше по някакъв начин да намеря пари… и… мосю Шарл ме прослуша… не е кой знае какво, просто няколко песни…

— Твой номер! В „Олимпия“! Театъра на Жак Шарл? Та ти дори не знаеш да пееш, уличнице! Бива те само в леглото. Призлява ми, като те гледам. Да не ме мислиш за последен глупак? Измитай се! Давам ти пет минути да се ометеш! — И Ален отвратен се отвърна от нея и тръгна към шкафа с брендито. — По дяволите! Пак цветя ли? Сигурно този път орхидеи. Значи навлязла си в занаята, а? Щом може веднъж, може и дваж, а защо не и сто пъти! Кой е пък този доволен клиент? — рече той грубо, вземайки с презрение следващата картичка.

Ив знаеше какво ще види на нея — знаеше наизуст няколкото думи: „Хиляди поздравления, Мади. Гордея се с изпълнението ти снощи. Твой колега на сцената.“ Тя стоеше безпомощна, когато пред очите й Ален, разбрал изведнъж всичко, отпусна рамене. На картичката стоеше името на Хари Фрагсън.

Той дори не се обърна да я погледне. Остави картичката и без да продума, излезе.

Разтърсвана от плач, Ив се втурна в спалнята да се преоблече за представлението. „Какво друго бих могла да направя?“ — казваше си тя, когато излизаше, за да не се върне никога вече.

— Мади, хайде да ми направиш една услуга, а? Ще наглеждаш ли малчугана, докато съм на сцената? Бавачката ми не дойде от сутринта — рече Зюзю, една от артистките, като пъхна бебето в ръцете на Ив. И преди да е дочакала отговора й, изчезна в облак пера, понеже в „Олимпия“ Ив беше известна с мекото си сърце.

Бяха изминали два месеца от дебюта й, но мигновеният успех не само че не й беше завъртял главата, а както всички признаваха, Мади си оставаше същата душица и изобщо не си придаваше важност като другите звезди. Не отказваше да хапне в кафенето зад ъгъла пържола с пържени картофки с когото се случи — от камериерките до акробатите. Всяка вечер идваше в театъра първа и си отиваше последна. Не можеха да разберат защо отказва поканите за скъпи ресторанти, поканите за тържества, балове, нощни клубове, които ежедневно пристигаха с кошници цветя от обожателите й. Момичетата шушукаха и клатеха глава, че дори не допускала мъжете в гримьорната си да й се представят лично. Или покровителят й бе много ревнив, което не изглеждаше да е така, защото тя нямаше никакви бижута, или просто не си падаше по мъжете, което пък бе още по-малко вероятно.

Ив държеше бебето крайно предпазливо и го гледаше със страх. Сега спеше, но ако вземеше да се събуди и да ревне по време на представлението, преди да се е върнала майка му?

— Жюли — извика тя, — ела бързо да ми помогнеш. — Но Жюли, една от четирите камериерки, чиято грижа бе никое от момичетата да не излезе на сцената прекалено натруфено с паети, не отвърна. — Жюли — извика тя повторно, понеже нямаше как да стане и да я потърси — седеше разсъблечена, само по бледорозовия си корсет. — О, Жюли, къде си?

Тя отчаяно се вслуша в шума зад кулисите — приглушеният смях, безспирното шушукане, установеното безредие, всичко това означаваше, че докато момичетата са на сцената под акомпанимента на целия оркестър, никой няма да я чуе.

— Мади, светице, търсят те — извика весело Марсел, помощник-режисьорът, и без много церемонии отвори вратата.

— Ще събудиш бебето! — рече Ив шепнешком, поглеждайки страхливо детето.

— Дете! — чу се ужасен женски глас.

Ив скочи при звука на познатия глас. Бебето отвори очички и ревна.

— Лельо Мари-Франс!

— Дете! По-лошо е, отколкото си мислех. О, боже, какво ще кажа на горката ти майка?

— Кажи й, че не е мое — разсмя се Ив, като предаваше бебето в ръцете на младия мъж. — Голям умник си, Марсел, дори не изчакваш да те поканят, преди да влезеш. Занеси момченцето на Жюли и побързай, чуваш ли. И не го изпускай, че Зюзю може да си го поиска после. Заповядай, лельо Мари-Франс, седни. Хей, Марсел, и щом се отървеш от бебето, бъди мил, донеси ни кафе.

— Все още ми дължиш два франка от вчера, ангелче — напомни й Марсел, използвайки обръщението, с което се обръщаха помежду си всички от трупата, освен когато говореха с продуцента.

— Да не би да съм свършила кредита си при теб, миличък? — попита Ив.

— Мади, за теб съм готов на всичко. По всяко време. И мен самия ли желаеш, тъй както сърцето ми? Само питам. Захар за дамите? И пастички?

Помощник-режисьорът им изпрати въздушни целувки и крепейки бебето с една ръка, изчезна с усмивка, без да затвори вратата.

— Не му обръщай внимание, лельо Мари-Франс. Мисли си, че никоя не може да му устои. Защо да го разочаровам?

— Ив, ако обичаш, наметни си нещо отгоре. Не бях виждала такова безобразие. И да говориш на „ти“ на този нагъл младеж? Как само се държиш!

— Е, нали бебето не е мое. Сядай и разказвай как ме откри.

— Чичо ти те откри. Тази сутрин видял една карикатура от Сем, която досущ приличала на тебе. Под нея пишело: „La Belle“ Мади, най-новата стажантка в „Олимпия“. Така разбрах къде да дойда. Нищичко не съм споменала пред родителите ти, защото не исках да ги огорчавам. Още когато запя онова танго в будоара на майка си, имах предчувствие, че ще ти се случи нещо ужасно. Но явно нещата стоят много по-зле — проплака баронесата. — Изобщо не си представям как ще им го кажа.

— Какво толкова ужасно е станало? Ще ти дам билети за представлението довечера и ще се увериш, че всичко е напълно почтено. Пея облечена.

— Наричаш това „почтено“ — да пееш в мюзикхол?

— Не просто в мюзикхол, а в най-добрия в цяла Франция, най-добрия в света! Радвам се на скромната си слава. Би могла да се почувстваш поне мъничко горда с мене, лельо Мари-Франс!

— Горда с тебе? Та ти си изгубена! Изобщо ли не разбираш какво означава това, глупаво момиче? Нали не отричаш, че живееш в грях?

— Вече не — отвърна Ив. — Живея сама.

— Без значение е. Така или иначе никой няма да повярва. Когато видят как те е изрисувал най-известният карикатурист на Франция, всички ще узнаят, че дъщерята на д-р Дидие Кудер, Ив Кудер, пее в мюзикхол. За момиче от добро семейство такова падение е по-лошо от това да има любовник.

Вратата се отвори.

— Къде ми е зверчето, Мади? — попита Зюзю. — О, добър ден, мадам — добави танцьорката, подавайки ръка на баронесата; тя я пое, без да се възпротиви, шокирана от разголената й гръд.

— Изпратих го на Жюли. Знае как да се справя с такива същества, а аз не разбирам от деца. Недей да го забравяш за в бъдеще, миличка.

— Няма, Мади.

Докато разговаряха, пред вратата на гримьорната се чуха нечии яростни проклятия.

— Ах, смръдльовци нещастни, говнари гадни, ох, ще им дам да разберат, с шкурка ще им натрия задниците, ще им натикам чутурите в кенефа! Мади! Мади! Видя ли смръдльовците, дето са ми погодили тоя номер?

— Какъв номер, Болди?

— Заковали са ми обувките за пода, красавице. Какво ще кажеш? И миналата седмица ми го скроиха, на същото място. Бас държа, че знаеш кои са.

— Така е, като ги оставяш да се въргалят в коридора, докато се готвиш за сцената — отвърна Ив, превивайки се от смях.

— Само почакай, хубавелке, докато ти излязат мазоли. Тогава ще разбереш. Жюли, дай ми други обувки и не се мотай. Боже, след две минути излизам.

— Ида, ида. — И Жюли нахлу в гримьорната, прегърнала с една ръка бебето. — Зюзю — извика тя през рамо, — дай бързо на тоя калпазанин да суче, че иначе шефът ще му чуе врясъците.

Камериерката пъхна обувките в ръцете на Болди и се втурна обратно, а на нейно място се появи Марсел, понесъл на кръгла табла кафето и пастите.

— Voila[1] — за дамите. Аз черпя, Мади — галантно рече той, като целуна Ив по двете бузи. — Щом имаш гост…

— Страшно си мил. Боже, къде ми отиде възпитанието! Каква съм! Това е баронеса Дьо Куртизо, Марсел. — Младият мъж се преви в дълбок поклон над ръката на баронесата и каза:

— Очарован съм, баронесо. Разрешете ми да ви се представя: дук Дьо Сен Клу.

Баронесата не успя да кимне, камо ли да отвърне.

— Марсел, ако нямаш нищо против, ще се видим по-късно — рече Ив и кимна към вратата. Проявявайки разбиране, помощник-режисьорът ги остави насаме.

— Ив — подхвана леля й настойчиво, — все още не е късно. Ако още днес се върнем с нощния влак, на сутринта всички, на които държим в Дижон, ще се уверят, че ти не би могла да бъдеш момичето от карикатурата. Ако стане дума, ще се правиш, че нищо не знаеш, а майка ти и баща ти могат да кажат, че сигурно има някаква певица, която много прилича на теб. Никой не може да докаже, че не е така. Какво щастие — сменила си си името, а и с този грим по лицето никой не те е познал. О, Ив, няма да казваме на никого — молеше тя.

— И защо да го правя? — попита Ив.

— Защо? Защото, моето момиче, в противен случай с теб е свършено. Паднала си толкова ниско, Ив, изгубена си, опозорена. Заслужава ли си доброто общество да ти обръща гръб? Не разбираш ли, все още има време, достатъчно време, за да успеем.

— Ти не разбираш, леличко. Аз съм се променила, откакто напуснах Дижон през август. Пишех всяка седмица, така е, но не съм споменавала най-важните неща.

— Да не мислиш, че родителите ти ги интересува фактът, че си имала любовник? Да не мислиш, че в това е въпросът? Ако всичко е свършило, толкоз по-добре — рече баронесата ядосано, — станалото станало. Винаги толкова са те пазили, не е изненадващо, че някой те е излъгал. Макар че ние просто не проумяваме как така си успяла да се запознаеш с мъж. Не бъди глупава, момиче. Не проваляй бъдещето си.

— Ами ако чувствам, че бъдещето ми е тук? — отвърна Ив.

— Тук? В тази мизерна, мръсна стаичка? С тези хора без произход и чувство за приличие? В това долнопробно място? Просто немислимо. Аз няма да го позволя.

Леля й все още говореше, когато в стаята отново без почукване изтопурка на четири крака едно от момичетата, лаейки като куче, а голите му гърди се люшкаха насам-натам. То започна да души с интерес около краката на баронесата, като че се канеше да вдигне крак. Ив скочи и изкрещя:

— Стига! Мортон, този път вече прекали. Незабавно да махнеш това момиче от тук, Мортон, чуваш ли?

С глуповат вид най-прочутият фокусник и хипнотизатор във Франция подаде глава.

— Мислех, че си сама, любима. Хиляди извинения, мадам. Алис си е въобразила, че е куче. Хайде, Алис, кроткото ми кученце, недей да безпокоиш добрата жена.

— Извинявай, лельо Мари-Франс. Мортон е гений, но понякога се вдетинява. Не го прави от лошо сърце.

Очите на Мари-Франс се бяха разширили от ужас.

— Ив, не мога да те оставя сред тази… мерзост. Трябва да се върнеш с мен.

— Скъпа лельо, какво значи „не мога да те оставя“, „няма да позволя“? Какво съм аз според теб? Вече не съм момиченцето, на което можеш да нареждаш. Сериозно ли мислиш, че ще се върна в Дижон да се наредя сред станалите на възраст да се задомят момичета и ще зачакам някой гражданин със солидно положение да благоволи да поиска ръката ми? Да не би да си въобразяваш, че след като съм познала славата на сцената на „Олимпия“, ще мога да се задоволя с живот като този на майка ми?

— Слава? Тщеславие! Суета! Тази твоя слава е възмутителна, противна, долна! — изпадна в ярост Мари-Франс. — След десетина години ще разбереш, че си се отказала от всичко, което си струва в живота, заради някаква прищявка. Сега в ума ти са единствено звукът на евтините аплодисменти, животът от… улицата.

Ив се изправи със сковано от сдържан гняв лице:

— Ако обичаш, не говори за приятелите ми по подобен начин. Може би ще е най-добре да си тръгнеш, лельо Мари-Франс. Тук, изглежда, не ти понася.

Баронеса Дьо Куртизо стана и се отправи към вратата.

— Ако все пак промениш решението си, ако възвърнеш разума си, ще си бъда вкъщи днес и утре. После ще е прекалено късно. Сега си отивам и ще трябва да помисля какво да кажа на горката ти майка.

— Кажи й истината. Кажи й, че съм щастлива. Нека родителите ми дойдат в Париж да се уверят сами. Нямам от какво да се срамувам.

— Ти си нещо по-лошо от глупачката, за която те е взел онзи мъж — рече баронесата и излезе, без да се обръща.

На следващия ден — беше майско утро — Ив си уговори среща с Жак Шарл.

— Преди два месеца ми казахте, че имам данни да стана истинска звезда — рече тя. — Дадохте ми два дена да размисля.

— Спомням си — отвърна продуцентът мрачно. — Учудва ме, че и ти си спомняш.

— Тогава още не бях готова. Това е самата истина. Но сега, ако все още проявявате интерес…

— Какво?

— Аз наистина го искам… Готова съм да дам всичко от себе си, да работя двайсет и четири часа в денонощието, колкото е необходимо — месеци, години, няма значение — стига да ми дадете възможност.

Ив замълча и сведе поглед. Безмерното желание напираше в гърдите й и тя цялата трепереше. Беше създадена за изкуството, а може би бе пропиляла шанса си, защото се бе появил в неподходящо време. Тогава все още обичаше Ален и се опитваше да съхрани любовта им. А когато Маре я изостави, тя бе смазана от думите му, от ударите му. От неговата омраза.

Бе пропуснала подходящия момент и никога нямаше да си прости, ако продуцентът бе изгубил интерес; сама не бе проявила достатъчно амбиция. Без да иска, леля й й бе показала колко много означава за нея сцената. В този момент бе осъзнала, че друг живот за нея е немислим. Тя мислеше единствено как би могла да спечели отново бъдещето, предложено й от Жак Шарл — бляскаво, далечно и безкрайно примамливо. Ив бе отдала сърцето си на мюзикъла и мюзикълът трябваше да й отвърне със същото.

Но импресариото все още не отговаряше. Ив вдигна поглед: седнал зад бюрото си, той пишеше съсредоточено. Нима по този начин й казваше да си върви? Жак Шарл приключи, остави писалката и й подаде листа:

— Ето програмата, по която ще работиш — рече той. — Вече закъсняваш за първия урок. Побързай!

Пролетта дойде с галещи ветрове, пухкави облаци и леки дъждове — последната предвоенна безгрижна пролет от епохата на крал Едуард. Ив, прекалено заета, за да забелязва времето, още по-малко пък променящия се вятър, бързаше след уроците по акробатика, танци и актьорско майсторство да се гримира за изпълненията си. Вече нямаше време за преглеждане на вестници, за приятелите зад кулисите, нито пък да излезе с тях да хапнат или да се посмее, нито да побъбри. Хранеше се, както успее, стига яденето да не отнемаше много време, а щом завесата паднеше, веднага се връщаше в малкия си апартамент и се строполяваше в леглото, прекалено изморена, за да може да сънува.

Докато през юли Кайзер Вилхелм II прекарваше двайсетдневната си почивка по море на борда на яхтата си „Хохенцолерн“, Ив, както и всички хора, бе погълната от собствените си проблеми. Бомбата, чийто фитил гореше от месец в Белград и Виена, избухна на 27 юли 1914 г., когато Австро-Унгария обяви война на Сърбия. През следващата седмица дипломати, военни и стратези на Великите сили в Европа действаха в противоположни посоки, заплетени в безумие от нагли лъжи, арогантност, некомпетентност, лицемерие, липса на информация и крайно противоречиви намерения, докато накрая, след дълги залитания и препъвания, се оказаха въвлечени в една не толкова неизбежна, колкото фатална война; нея никой освен шепа крайни националисти не желаеше. На 4 август министърът на външните работи на Великобритания сър Едуард Грей заяви: „Светлините ще изгаснат над цяла Европа. Няма да доживеем да ги видим отново запалени.“

Марсел, помощник-режисьорът, Жак Шарл и Морис Шевалие бяха само трима от почти четирите милиона мобилизирани французи през първите седмици на август. Стопанството на страната бе парализирано, тъй като бяха свикани всички годни за военна служба мъже и на всеки седем минути за фронта потегляха влакове, претъпкани със зле въоръжени, но весели и ентусиазирани войници.

След битката при река Марна, когато французите отблъснаха германските войски, настъпващи към Париж, цялата страна за кратко бе обхваната от еуфория и отново бяха отворени всички увеселителни заведения. Ала през този единствен месец загинаха двеста хиляди французи, много от които носеха яркочервените панталони от 1830, символизиращи идеализма на страната, изправена пред една, както всички мислеха, кратка, благородна и славна война.

Към края на първия военновременен септември и германските, и съюзническите армии започнаха да се окопават по протежението на река Есна в провинция Шампан за почивка и попълване на запасите. Тези окопи щяха да станат първите укрепления на Западния фронт, който в продължение на три години щеше да мести огневата линия напред-назад в рамките на десет фатални мили с цената на милиони човешки жертви.

На един хълм в Шампан бе разположен замъкът Валмон, домът на фамилията Дьо Лансел. Намираше се в сърцето на областта, където се отглежда грозде за шампанско, на покритите с варовик топли северни склонове на планината Рен, простираща се между Рен и Еперне, най-големите градове на провинцията.

За разлика от повечето замъци в Шампан Валмон бе преживял Революцията, многобройните нашествия и войни. Внезапно проникнал в приказен свят, погледът съзираше гъста горичка, над която гордо се извисяваха трите кръгли островърхи кули на замъка с керемидени покриви. Високите, с остъклени карета прозорци на десетките стаи гледаха към просторна полукръгла каменна тераса, където в украсени с орнаменти каменни саксии от векове растяха декоративни дръвчета. Около Валмон се простираха безценните лозя, единствените в цял свят, от чиито гроздове се произвеждаше бяло вино с неоспоримото право да се нарича „шампанско“.

Всяка година реколтата от бялото шардоне и черните пино ноар и пино мюние потвърждаваше съществуването на една от най-големите загадки в историята на винопроизводството, понеже, макар Ной да посадил лозе, излизайки от ковчега, дори и нему не било по силите да произвежда шампанско.

Много френски замъци се бяха превърнали в паметници на семейната история и разцветът им допреди Революцията бе само един спомен, когато започна Великата война. За разлика от тях Валмон си оставаше процъфтяващ, деен и гостоприемен. Бе претърпял много промени от времето, когато Дьо Лансел, верни на графовете на Шампан, ги подкрепяха срещу кралете на Франция — конфликт, който бе приключил едва когато през 1284 местната владетелка Жана станала съпруга на Филип Хубави, бъдещ крал на Франция.

През седемнадесети век Дьо Лансел, както и съседите им, започнали да произвеждат вино. Техните обширни лозя били оградени от малки парцели, собственост на селяни, които им продавали реколтата си. В скоро време фамилията вече произвеждала достатъчно вино, за да започне да продава. Към средата на осемнайсети век зелените бутилки с щитообразен златен етикет, на който с големи букви пишеше „Lancel“, а отдолу, с по-малки — „Chateau de Valmont“, бяха станали една от „големите марки“. Наред с „Moet & Chandon“, „Mumm“, „Veuve Cliequot“, „Ponsardin“ и още няколко известни имена изстудени бутилки „Lancel“ бяха високо ценени на всяка изискана празнична трапеза.

Главата на семейство Лансел, виконт Жан-Люк дьо Лансел, имаше двама синове. По-големият, Гийом, щеше да наследи имението, а по-малкият, Пол-Себастиан, служеше като дипломат на Ке д’Орсе[2]. При започването на войната той бе едва тридесетгодишен, първи секретар на френското посолство в Лондон, и очевидно притежаваше всичко необходимо да се издигне до върховете на дипломатическата йерархия.

На първи август 1914, първия ден от мобилизацията, отказвайки да се възползва от имунитета, който му осигуряваше дипломатическият пост, Пол-Себастиан се записа доброволец. И така капитан Пол дьо Лансел трябваше да изостави младата си жена, родена Лора дьо Сен Фрейкур, изнежена двадесет и две годишна парижка красавица, която чакаше първото си дете.

Беше го умолявала да не я напуска, плачейки от страх и слабост:

— Детето ще се роди само след пет месеца, а всички казват, че тази глупава война непременно ще е свършила дотогава. Умолявам те, остани в Париж, имам нужда от теб.

Пол обаче сметна, че дългът му го зове да замине незабавно за фронта. Знаеше, че страната му ще има нужда от всеки човек, за да посрещне германските армии, мобилизирани с учудваща бързина и значително превъзхождащи французите по численост и въоръжение.

От висотата на дипломатическия си пост Пол дьо Лансел бе наблюдавал сложната обстановка, водеща към неизбежен сблъсък. Знаеше, че френският генерален щаб страда от прекалена самомнителност. Представата, че смелостта, устремът и ентусиазмът на френския войник, храбрия poilu, удвоява мощта на армията, се превръщаше в азбучна истина за военните. Но Пол, за разлика от повечето французи, сериозно се съмняваше, че само с устрем победата ще бъде гарантирана. Ала подобно на всички останали, през оптимистичното лято на 1914 и той не подозираше какво всъщност предстои.

Пол дьо Лансел бе човек със сложна душевност. Често се бе замислял дали би бил по-щастлив, ако капризната съдба му бе отредила да бъде не дипломат, а винопроизводител. И наистина, както майка му, Анет дьо Лансел, често му казваше, той трябваше да е сред лозята, вместо да седи в канцелариите — Пол бе снажен, висок и широкоплещест, притежаваше силата на работник, прехранващ се с двете си ръце. Русата му коса изглеждаше като да е изсветляла под палещите лъчи на полското слънце. Въпреки че имаше тъмносините очи на рода Лансел, поставени дълбоко, каквито бяха те на семейните портрети из целия замък, а и притежаваше техните изпъкнали скули, чертите на лицето му бяха лишени от характерната изтънченост, а косата му — от червения цвят, който неизменно се появяваше в семейството поколение след поколение. Едрият му, добре оформен нос и мъжествената уста и брадичка бяха очертани със замах и изчистена простота.

И понеже бе надарен със склонен към анализи ум, Пол дьо Лансел често мечтаеше да се занимава с такива простички, ежедневни неща, като слънцето и дъжда. Който произвежда вино и отглежда грозде, ляга и се събужда с грижите за времето, но тъй като не това му бе отредила съдбата, в душата му бе настъпило някакво философско примирение; то, както се струваше на Пол, го даряваше с блажена сигурност и утеха.

От друга страна, професията му на дипломат изискваше той да се превърне в хладен циник, тъй като без защитата на предпазливостта и ловкия ум рискуваше непрекъснато да изпада в ролята на глупак и да не е в състояние да служи на страната си. Единственото, което Пол дьо Лансел знаеше за себе си с абсолютна сигурност, бе, че на този свят обича Франция и съпругата си. Но пак пред себе си трябваше да признае и че любовта му към родината е по-силна.

В суматохата, настъпила покрай мобилизацията, Ив бе решила да не се завръща в „Олимпия“, който отново бе отворен под ръководството на Берета, бившия диригент, и Леон Волтера, натъпкал джобовете си със су, продавайки програми във фоайето на театъра. Тя реши, че кариерата й ще трябва да почака края на войната.

Щом Жак Шарл можеше да служи в армията, значи и тя по свой начин щеше да го стори. Отиде в „Le Theatre aux Armees de la Republique“ веднага след сформирането му и стана една от многото артисти, които даваха представления за войниците на фронта. Някои, като Шарл Дюлен, превръщаха в сцена самите окопи. Ив се присъедини към групата, организирана от Люсиен Жили, доскорошен комик на „Олимпия“.

През 1915, година след битката при Марна, в Шампан започна нова офанзива. Генерал Жофр със завиден оптимизъм бе казал на войниците си: „Вашият устрем ще бъде неудържим!“ — и те тръгнали под проливния дъжд и звуците на „Марсилезата“. След десет дена 145 000 французи бяха загинали. Напразно.

Капитан Пол дьо Лансел бе сериозно ранен в ръката през последния ден от офанзивата. Докато лежеше в болницата, той мислеше не за себе си, а за хилядите убити през последните дванайсет месеца. Неговите хора, войниците от Първа армия, бяха паднали първи. Жена му бе починала при раждането на сина им, Бруно, за когото сега се грижеха родителите на Лора в Париж. Пол видя бебето само веднъж, по време на краткия отпуск за погребението на Лора, и не изпитваше никакви определени чувства при мисълта, че има син на девет месеца. Бе по-скоро безразличен. Знаеше, че е малко вероятно самият той да оживее. Съзнаваше, че не иска да умре не защото му се живее, а защото щеше да остави едно нещастно сираче, но това бе продиктувано от ума му, а не от чувствата. Пол дьо Лансел се смяташе за мъртъв, подобно на смъртник, очакващ в килията си да го разстрелят на разсъмване. Щеше да живее, докато бе в състояние да води други на смърт. Това, че е обречен, не го вълнуваше. Мислеше единствено за хората, които командваше, обикновени мъже, дето все още се надяваха, щастливци, които все още обичаха и които в невежеството си вярваха все още, че за тях има бъдеще.

Веднага щом ръката му оздравя, Пол дьо Лансел се върна в частта си; завари състава почти напълно подновен, с войски прегрупирани от окопите край град Фестюбер, намиращ се по средата на фландърския фронт между реките Ипр и Ара.

Това бе един от многото градове, за които вражеските армии се сражаваха в продължение на година без превес на едната или другата. Вече бе късна есен, а напролет битките и кръвопролитията щяха да се подновят, но за момента войниците и от двете страни се намираха в едно сравнително затишие, каквото се появява и в най-ожесточените сражения: сега можеха да погребат мъртвите, да изперат въшлясалите ризи и дори, въпреки студените нощи по тези краища, да се съберат в импровизиран театър и да аплодират Люсиен Жили и неговите шеги от миналото, да пригласят на акордеона, да ръкопляскат на шестте момичета, които танцуваха с шестима престрашили се войници, а накрая да слушат и Мади; тя се бе превърнала в легенда от „Theatre aux Armees“; Мади, с нейната дръзка червена рокля, ярки червени обувки и коса, грейнала като слънцето от летата в спомените за тяхната младост.

Ив започваше да се притеснява. Когато напусна квартирата си в Сент Омер, намираща се доста зад фронта, за да бъде откарана до Фестюбер, беше все още достатъчно светло. Ив и нейният прекалено млад шофьор бяха пътували твърде дълго според обясненията на Жили, а Фестюбер не се виждаше никакъв.

— Сигурен ли си, че това е пътят? — обезпокоена попита Ив.

— Това поне ми посочи ефрейторът, ако тази лапавица може да се нарече път — отвърна той.

Наистина с всяка минута от приближаващата тъмнина мекият път ставаше все по-лош.

— Защо не спрем да погледнем картата? — предложи Ив.

— Нямам карта. Карти имат само генералите. А и да имах, щеше да е безсмислено без пътни ориентири, нали?

— Спри при първата срещната ферма и разпитай — рече Ив остро.

Тя неведнъж бе пяла под звуците на вражеските куршуми, без да изпита страх, но самотният път и изоставената, почти обезлесена околност, тази пустееща, обезлюдена, разрушена земя я изнервяше.

— Виж, има някакви постройки надолу по пътя! — извика Ив.

— Бомбардирани, както изглежда — отвърна войникът. — Сигурно германците са ги разрушили миналата година — продължи момчето с безразличие.

Ала още докато говореше, в полето отдясно нещо изсвистя, а после избухна и пламъкът на експлозия.

— Господи! — изкрещя войникът, но във все още потреперващия въздух експлодира втори снаряд; парчетата му паднаха съвсем близо до колата. Младежът почти загуби контрол над волана, ала успя да се задържи върху пътя и с пълна скорост подкара към фермата.

Спря със скърцане в двора й, точно в някаква кална локва.

— Слизай! — извика войникът.

Ив вече беше изхвърчала. Приведена ниско, тичаше към отворената врата. Стигнаха до нея едновременно, шмугнаха се вътре на лакти и колене, търсейки някакво място, където да се приютят. Сетивата на Ив бяха някак странно изострени; за част от секундата тя видя, че помещението е празно, подът бе осеян с дървени отломки и парчета от пръстени съдове. Очевидно наоколо бяха падали много снаряди; макар покривът да бе почти непокътнат, навсякъде по каменните стени зееха дупки. Това вече не може да се нарече селски дом, помисли Ив, или каквато и да било къща. Навън за кой ли път изсвири безмилостно артилерийски снаряд, преди да се взриви, но беше невъзможно да се определи дали той бе паднал по-близо от другите. Поради липса на по-добро място те се свиха на кравай до празната камина. Ако беше по-голяма, щяха сигурно да се пъхнат в огнището й.

— Никога няма да стигнем — рече Ив колкото може по-спокойно. — Ти май сбърка пътя.

— Не разбирам как стана — оправдаваше се шофьорът.

— Шосето трябваше да мине по места, дето не се очакваше бой, за бога, иначе те никога нямаше да ни кажат да караме от тук.

— Може би — измърмори войникът сърдито, — но германците се появяват точно когато настъпи затишие. Така ми рече моят ефрейтор.

— Ох, как ми се иска той да е тук сега. Да му кажа какво мисля!

Беше ясно: в най-добрия случай трябваше да чакат тук до съмване и после да се спасяват. Нямаше смисъл да се обсъжда най-лошото. Ив уви полите на палтото плътно около глезените си и се отпусна върху камъните на огнището. Краката й, обути в нови червени обувки, я боляха. Ако я очакваше смърт, можеше поне да не се измъчва в тези обувки, предназначени единствено за изпълнение на сцената.

— Имате ли цигара? — попита момчето.

— Не пуша. Но ето, вземи — отвърна тя, подавайки му пакета, който винаги носеше със себе си заради войниците.

— Изгаси веднага клечката!

Ив изпищя и подскочи. В къщата се втурнаха група войници изневиделица. Бяха пълзели толкова тихо, че нито тя, нито спътникът й бяха чули шума от приближаването им. Окаменяла от шока, Ив стоеше, опряла гръб в стената, очаквайки да умре, промушена с щик в сърцето, докато постепенно не осъзна, че щом е разбрала командата, то тя е била произнесена на френски.

— О, слава богу, слава богу… как разбрахте, че сме тук? О, слава богу, че дойдохте да ни спасите — прошепна тя.

— Да ви спасим? Кои сте вие, по дяволите? Какво прави тази жена тук, мътните я взели?

— Отивах във Фестюбер за представление…

— Трябва да сте луда. Напълно луда! Ама че глупава жена! Та Фестюбер е в другата посока. Вие сте почти в сърцето на фронта, срещу Ленс.

— Ленс? Къде е това?

— Ленс е откъм германската страна на фронта според последните сведения — рече Пол дьо Лансел рязко и се извърна към мъжете, които командваше.

Бяха ги отблъснали с изненадваща атака на едно от многото укрепени картечни гнезда — предната линия на германската артилерия. Четирима от войниците бяха ранени, трима — твърде тежко. Останалите бяха добре. Положението се очертаваше по-сериозно, отколкото бе смятал в началото командирът им Пол дьо Лансел. При пълнолунието, което се очакваше, и ясната видимост нямаше смисъл да се опитва да върне ранените обратно в окопите за медицинска помощ. Щеше да изпрати някой да съобщи, че са попаднали в капан, едва в първите неясни и объркващи проблясъци на зазоряването. Сега оставаше само да чакат.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита Ив.

Тя мина предпазливо между налягалите на пода мъже и се приближи до капитана.

— Не, освен ако сте сестра!

Ив се върна при студената камина. Не беше посещавала курсовете на Червен кръст, в които толкова много жени се бяха записали. Не й позволяваше заетостта й — пееше в различни войскови части, а между пътуванията работеше в театри с ангажимент за няколко седмици, колкото да си плати наема.

Откъслечните думи, които промърморваха мъжете, бяха така измъчени, че й звучаха като чужд език. Всичките осем войници, и ранени, и здрави, заедно с техния капитан седяха или лежаха върху онова, което някога е било под на селския дом. Ив си представи чистота, с която се е гордеела стопанката, представи си приятния огън — толкова много й липсваше в тъмнината на студената октомврийска нощ той, — децата, наведени над домашното, гъстата супа на огъня, шунката и саламите, увиснали от тавана; навън стопанинът, нахранил и настанил вече животните, нетърпеливо се кани да влезе в топлия уютен дом. Той е щастлив, реколтата отдавна е прибрана, очаква го една относително мързелива зима, с топли нощи и изобилно ядене, с жена му и с децата.

Можеше ли някога Ив да си представи така реално този прост, обикновен живот? Дори и да се беше опитала, той непременно щеше да й се стори скотски. Живот на селянин без промяна, живот, който от раждането до смъртта се побираше в три кратки изречения. Живот без рискове, без възможност да се издигнеш до небето в един голям червен балон или да избягаш в Париж с първия мъж, когото си целунала, без възможност да се разхождаш по Големите булеварди в такта на бразилски ритми, без възможност да станеш звезда в „Олимпия“. Да рискуваш и да спечелиш.

Колко щастлива беше! Дори и да не го бе съзнавала докрай, както това бе станало сега. Фермерът и жена му навярно също не са разбирали своето щастие, преди снарядите на двете велики нации да разрушат къщата им и да затрият нивите им!

Луната осветяваше с брилянтна светлина купчината камъни, които ги подслоняваха. Ив започна да различава войниците по-ясно отпреди. Никой не спеше. Стоновете на ранените не позволяваха на другарите им да затворят очи дори за минута. Ив нямаше понятие колко е часът, но знаеше, че до сутринта остава още много време.

Нима нищо не може да направи, каза си тя сърдито. Ще седи тук и ще ги гледа как страдат, без да се опита поне да отклони малко вниманието им от болките? Този неприятен офицер беше казал, че не може да им помогне. Но ако не знаеше как се правят превръзки, това не означаваше, че е безполезна.

Без да иска позволение, Ив започна тихо да пее. Гласът й беше като пролетна светкавица и ако тя пожелаеше, можеше да бъде чут и на последното място на третия балкон в залата на „Олимпия“, но тази вечер той се носеше само над малкото пространство, което я отделяше от войниците. Запя първата песен, дошла й наум, песента, която й донесе щастие, песента й от прослушването в „Олимпия“: „Parlez-moi d’Amour“. При първите тактове офицерът изруга от изненада, но Ив не му обърна внимание и продължи. После запя „Моn Homme“: „Щом той ме докосне, аз съм свършена, понеже съм само жена, а той ми е влязъл под кожата.“

— Някакви желания, господа? — попита Ив веднага щом свърши безсмъртния химн на Мистингет, посветен на безпомощността на влюбената жена и непреодолимата власт на мъжа над нея. Отговориха й повечето мъже, някои с толкова слаби гласове, че едва можа да ги чуе, други енергично; и все пак всеки поиска да чуе някоя песен.

Ив седна върху камината и в тази дълга нощ пя и пя, благославяйки паметта си, съхранила всичките мелодии и песни, които бе слушала някога по улиците на Дижон. Те я връщаха във времето на нейното моминство. А иначе различаваше само онези мъже, върху които падаше лунната светлина, проникваща през дупките в стените. Най-изнемощелите войници прошепваха желанието си на своите другари. Тя пя дори за младежа, чието злополучно шофиране я беше довело тук.

С всяка песен на тази жена Пол дьо Лансел усещаше как някаква рана вътре в него започва бавно да зараства. Гласът й разтваряше сърцето му, внушаваше му, че все пак съществува място, където любовта и смехът могат да бъдат намерени отново. Силата на гальовния й глас, дълбоката човечност на този изконно женски глас, идещ сякаш от утробата, нямаше нищо общо с войната; той му върна спомена за много забравени неща. Моментно състояние ли беше? Без съмнение, но всяка от песните й и техните често банални думи за обикновени човешки нужди и надежди, за любовни изневери, за радостите на любовта, за дните и нощите на щастие започнаха да му възвръщат вярата, че той още съществува, вяра, която отдавна бе загубил. Ще запомни ли тези часове? Навярно не, помисли Пол дьо Лансел, но, о, колко хубави бяха тези моменти на обикновено, забравено удоволствие, на нежност.

Пол дьо Лансел не помоли за песен, тъй като не искаше да лишава от избор войниците си. И все пак накрая рече:

— Знаете ли някоя от песните на английските войници?

— „Розите на Пикърди“! Разбира се и „Типъреъри“. Всички ги знаят, макар и да не говорят английски.

— „До утрото на новата ни среща“ — и нея ли знаете?

— „Усмихни се за малко, целуни ме тъжно за сбогом“… тази, нали? — попита Ив.

— Да — отвърна той нетърпеливо. — Моля ви.

„Усмихни се за малко, целуни ме тъжно за сбогом,

когато облаците отминат, аз ще дойда при теб.

Тогава небесата ще изглеждат по-сини

надолу по Алеята на влюбените, скъпи мой…

Сватбени камбани ще звънят толкова весело,

всяка сълза ще бъде спомен,

затова чакай и се моли за мен всяка нощ,

до утрото на новата ни среща.“

Щом стигна до последния стих, Ив погледна към него, а той каза само: „Изпейте я пак… о, само още един път.“ А преди да свърши кратката, проста, незабравима мелодия, тя видя, че капитанът бе заспал с усмивка на устните.

[1] Voila — Ето. — Б.пр. ↑

[2] Министерство на външните работи във Франция. — Б.пр. ↑

5.

— Като си помислиш, че някои имат късмет да се родят швейцарци — въздъхна Вивиан дьо Бирон угрижено.

През последната седмица на декември 1916 година двете с Ив седяха в кухнята й и пиеха билков чай.

— Швейцарци ли? Винаги си казвала, че Швейцария прилича на дом за стари хора — реагира Ив.

Двете години и половина война почти не бяха променили нейната добре запазена приятелка. Вивиан беше все същата неизменна парижанка, като метал, който не можеше да се обогати повече.

— Спокойствие и неутралитет, това им обеща Шултес. А също прясна сметана и истинско кафе. Не досаден билков чай.

— Шултес? — Триъгълните вежди на Ив се повдигнаха под малката черна шапка от астраган, която почти закриваше косата й; беше отслабнала и по-елегантна от времето, когато преди три и половина години за първи път пристигна в Париж; по улиците се движеше с неподражаемата увереност на жена, която принадлежи на този град и на която без съмнение градът също принадлежи. — Кой е Шултес?

— Новият президент на Швейцария, щеше да знаеш, ако четеше вестници, Мади. А нашето правителство не може да измисли нищо по-добро, ами увеличава глобите за прелюбодейство! О, не, не се смей, моето момиче, говоря сериозно. Преди тази мизерна война глобата за прелюбодейство беше двадесет и пет франка. Сега я промениха на сто франка плюс няколко дни затвор! Питам те, разумно ли е? Логично ли е, има ли смисъл? По френски ли е? Това, че ограничиха газта и електричеството, и храната ни, има смисъл — но какво би навредила една малка изневяра? Според мен тази нова глоба е съвсем непатриотична.

Вивиан без особено желание си наля нова чаша чай.

— Помисли, Мади. Ако войникът е далеч от къщи и има възможност да се разтуши с някоя чужда жена или ако той липсва на съпругата си, но в негово отсъствие тя си намира малко развлечение, което ще й помогне да понесе самотата — защо трябва да се плаща глоба? И кой ще е тоя воайор, дето ще търси прелюбодейци под леглата, вместо да е на фронта, където му е мястото; можеш ли да ми обясниш?

— Над възможностите ми е, Вивиан. Липсва ми въображение — отговори Ив, мъчейки се да сдържи кикота си.

— Ох, Мади, отказваш да приемаш сериозно нещата. Е, това е твое право — рече неодобрително Вивиан. — А може би намираш за интелигентна идеята на правителството да не позволява на публиката да ходи на театър в официално облекло! Никакви вечерни рокли, никакви смокинги… като че ли това така ще впечатли германците, че те ще се нагълтат със собствения си отровен газ и ще хукнат към Берлин.

— Струва си да опитаме — отбеляза Ив разсеяно.

Тя четеше вестници и знаеше, както и Вивиан, че сраженията при Сома и Вердюн са взели огромен кръвен данък, толкова голям, че не се побираше в човешките представи.

— Нашите съюзници ни подкрепят, с каквото могат, дори и ти трябва да го признаеш, Вивиан — върна се отново към реалността Ив. — Кралят на Англия например се закле да не пие алкохол, нито даже вино или бира, за да помогне да спечелим войната. Представяш ли си, ако всички последват примера му. Помисли си само — англичаните без тяхното уиски — до какво би довело това?

— До сигурна победа за германците — отвърна остро Вивиан. — Добре, че никой не предлага да се откажем от мюзикълите. Театрите на Париж са препълнени с войници отпускари, които искат да се разсеят.

— Знам. Откак Жак Шарл излезе от военната болница и пое „Казино дьо Пари“, той е по-енергичен от всякога; в „Олимпия“ никога не сме имали толкова богати костюми и такива изискани декори. По някое време се появяват и дузина момичета в разголени трика под формата на буквата Г и се катерят нагоре-надолу по стълби, високи десетина метра. Оркестърът свири нещо американско, което не съм слушала преди — нарича се рагтайм.

Вивиан обаче не изглеждаше убедена, нито пък очарована да чуе, че „Казино дьо Пари“ превъзхожда театъра, в който бе преживяла толкова славни дни.

— Е, добре, харесва ли ти да пееш този „рагтайм“?

— Не се пее, танцува се. Но аз трябва да те оставя, Вивиан, скъпа. Време е да поработя. Сега поне мога да ти идвам на гости, теренът е чист. — Ив кимна към апартамента, в който бе живяла; заради отслабналите си след пневмонията дробове Ален Маре беше освободен от войската и изпратен в тила, далеч от Париж.

Ив стана да си върви. Вивиан си помисли, че в палтото си от чиста вълна, богато гарнирано по яката, маншетите и подгъва с астраган, тя изглежда по-жизнена и съблазнителна отпреди. На самата кухненска врата Ив изведнъж промени решението си и се обърна към приятелката си.

— Искам да те питам нещо, Вивиан. Навремето, когато ме заведе в „Олимпия“ за прослушването, не ти ли мина през ума, че ще чуя изпълнението на Фрагсън и ще разбера истината за Ален?

— Оттогава изминаха три години — запротестира по-възрастната жена.

— Не отговаряш на въпроса ми.

— Предполагам, че ми е минавало през ума… Навярно е така, но не съм го съзнавала… или може би… е, добре, какво, ако съм смятала, че ще разбереш истината за твоя мосю Маре? Може би съм се надявала, че това ще ти отвори очите. Във всеки случай не го направих от злоба — но нямаше да се срамувам от себе си дори и да беше така.

— Знаех за Фрагсън месеци преди прослушването. Един ден отидох в „Олимпия“ сама.

— Ами!

— Сериозно говоря! Влюбените жени са патетични глупачки, Вивиан. Овладени са сякаш от ужасен пристъп на глупав инат. А щом охладнеят, питат се как са могли да сгрешат, но така и не намират отговора. Реших, че след Ален ще е много по-умно да не се влюбвам вече — и не съм се влюбвала в никого. Той ми направи услуга, макар че навремето не изглеждаше така.

— Ами!

— Само това „ами“ ли ще повтаряш?

— Ти си почти на двадесет и една. Когато станеш на три пъти по толкова, повтори ми същите думи и аз ти обещавам, че ще започна да ти вярвам.

— Мислех, че си закоравяла циничка, Вивиан.

— Такава съм по отношение на мъжете. Спрямо жените обаче съм и романтичка.

— Той твърди, че те познава, Мади. Но ти не си му знаела името. Да го пусна ли? — Пазачът от входа към сцената на „Казино дьо Пари“ беше свикнал да връща обратно войниците, които след представлението правеха опит да се доберат зад кулисите. Този обаче сигурно му бе дал добър бакшиш; щеше ли иначе да го пусне чак до гримьорната на Мади.

— Как изглежда? — попита Ив; беше свалила сценичния грим и се тъкмеше да среши косата си; носеше лек пеньоар от бледожълта коприна през този топъл май на 1917. С разпусната коса с цвят на зрееща ягода, която трептеше подобно ореол около лицето й, тя изглеждаше реална като лятото и обещаваща като пролетта. Истинско цвете, омаяно от слънцето.

— Офицер е, с много ордени. Изглежда добре, ако ме питаш.

— Французин, англичанин или американец?

— Французин, разбира се, иначе нямаше да те безпокоя. Американците рядко се мяркат тук. Макар бързо да намират пътя към Париж, не ще и дума.

— Покани го — реши Ив. — Почакай само да си сложа роклята.

След минута пазачът се върна, следван от висок, нетърпелив мъж в униформа на полковник, с шапка под мишница.

— Надявам се, че не ви безпокоя, госпожо! — Формулата на любезност не съответстваше на напрегнатия начин, по който полковникът изрече традиционните думи.

— Ни най-малко, mon colonel. — В гласа на Ив прозвуча въпрос.

Не можеше да си спомни да е срещала този едър рус мъж, с обветрено лице и дълбоко разположени сини очи. И все пак в него имаше нещо смущаващо познато, сякаш го бе сънувала, забравила бе съня и сега всеки момент щеше да си го спомни отново.

— Нямах никаква представа коя сте до тази вечер — продължи офицерът — и не знаех как да ви намеря, но преди малко, като ви чух да пеете, още при първия тон… аз… онази нощ. — Той млъкна, сякаш не знаеше как да продължи, сякаш необходимостта да й каже нещо важно го объркваше, пречеше му да го облече в думи.

— Онази нощ? — попита тя.

— Не може да сте забравили, макар че беше почти преди две години.

— Онази нощ? Да, о, да, нощта във фермата? Вие… о, да, разбира се, офицерът, да, спомням си… естествено, че си спомням — как може човек да забрави онази нощ? Вие заспахте, докато пеех…

— И сънувах мира — отговори полковникът. — Щастлив сън… остана у мен дни наред. Двама от войниците ми нямаше да преживеят онази нощ, ако не бяхте вие. Длъжен бях да ви кажа това.

— Как е името ви, mon colonel?

— Пол дьо Лансел. Ще вечеряте ли с мен, госпожо?

— Ще ми достави удоволствие.

— Може би още тази вечер? — попита офицерът с такава надежда, че дълбокият му глас почти се прекърши.

— Защо не? Доколкото си спомням, през нощта, когато се срещнахме, бяхме гладни. Аз обаче ви попях вместо вечеря, а и вместо закуска… Смятам, че ми дължите една вечеря. Но трябва да ми обещаете две неща.

— Каквото и да е — отвърна той сериозно. — Каквото и да ме помолите, ще го изпълня.

— Не бива да ми казвате отново, че съм луда или проклета глупачка.

— Надявах се, че сте забравили непростимата ми грубост.

— Напротив, трудно е да забравиш такова паметно нещо.

През последните няколко години Ив често излизаше да вечеря с военни от почти всички краища на Франция. В трескавото суетене в ресторантите, в ярката атмосфера, която създаваше веселие, тези мъже търсеха разтуха.

Пол дьо Лансел предпочете да я заведе в ресторанта на хотел „Риц“. Тежко заведение, с висок таван, изящни корнизи, дебели килими и завеси и тапицерия от брокат, чието качество бе достойно за спалнята на кралица. Масите бяха разположени далеч една от друга; голям портал извеждаше към полукръгла градина с фонтан, обрасъл в жасмин и пълзящи пирамиди от здравец. За гостите се грижеха метрдотелът и още множество келнери и помощник-келнери, които изпълняваха задълженията си безшумно, без припряност; салонът бе осветен дискретно, от всяка маса, осветена в кръг от малка лампа с розов абажур, се излъчваше тиха покана.

И все пак въпреки цялото си достолепие и ресторантът на „Риц“ беше във властта на възбудената празничност и веселие — атмосфера, породена от войната. Макар интериорът на салона да го правеше най-луксозното заведение във Франция, Пол дьо Лансел се чувстваше тук като у дома си. Поръча вечеря без излишно бързане, с авторитет и изтънченост. Докато разговаряше с метрдотела, Ив почувства как се отпуска, завладяна от сигурност, която нямаше нищо общо с перспективата за обичайната спокойна вечеря.

В меката светлина от настолната лампа Пол напрегнато изучаваше Ив. А тя седеше в креслото от брокат царствено спокойна. Косата й беше разделена по средата и след това изтеглена напред, така че се извиваше по последната мода над ушите. Дългите й обици проблясваха. Роклята й имаше леко квадратно деколте, украсено с дантела. Две по-широки дантели покриваха раменете й, но силната й гладка шия и нежните й ръце оставаха открити.

Този леко разголен стил й подхождаше както на малцина други, тъй като подчертаваше деликатно изваяната й брадичка и нейната свежа кожа. Беше му невъзможно да надзърне в дълбочината на очите й, но под лекото потрепване на клепачите долавяше нещо мистериозно важно. Поразяващата екстравагантност, която преди седем години беше открила леля й Мари-Франс, бе допълнително оформена и поуталожена от живота, но не и опитомена. Сега тя респектираше с независимост на духа и самообладание, които се обединяваха, за да й придадат благородно излъчване, обърнало гръб на конвенционалността. Докато разговаряха, Пол дьо Лансел усети как го подмамва завладяващият чар на вродената й игривост.

— Коя сте вие всъщност! — чу се да казва той.

— Какво имате предвид? — попита Ив, макар ускореният й пулс да й подсказваше отлично същината на въпроса му.

— Вие сте някоя друга; зад известната Мади, Мади без фамилно име, която пее в „Казино дьо Пари“, се крие някоя друга. Знам, че съм прав… кажете ми коя сте всъщност!

Откакто преди четири години бе дошла в Париж, Ив не бе говорила за произхода си пред никого, дори пред Вивиан дьо Бирон. Някакъв инстинкт я беше предпазил да не споделя в света на мюзикъла, че идва от среда, на която колегите й се подиграваха и в отговор получаваха от нея дълбоко презрение.

Но този мъж, този почти непознат човек Пол дьо Лансел я накара да забрави предпазливостта, да изпита изненадваща жажда да говори за себе си. Не беше в състояние да преодолее предизвикателството, което той й отправяше. Ив внезапно разбра, че му се доверява, доверяваше му се инстинктивно и това я уплаши. Познаваше го толкова малко. И същевременно твърде добре след онази нощ в разрушената от бомбите ферма, за да се крие зад самоличност, която беше само част от нея.

— Родена съм в Дижон — започна тя и при споменаването на родния й град въздъхна — и името ми не е Мади, нито пък съм госпожа. Ако трябва да бъда точна, аз съм госпожица Ив Кудер, буржоазно име, което се смята за неподходящо под купола на мюзикхола. Като момиче исках — може би твърде много — да видя например какво се простира отвъд хоризонта. На седемнадесет дойдох в Париж — или по-скоро избягах от къщи в Париж — с мъж, когото едва познавах. Бях съвършено невинна и безразсъдна. Всъщност — луда глава. Възпитана бях да бъда дама и да се омъжа добре. Мразех тази перспектива, но това бе единственото бъдеще, което моето семейство ми бе определило. Бях абсурдно влюбена, както и много глупава. Скоро мъжът разби сърцето ми, което трябваше да се очаква. Ала аз опозорих семейството си, а и себе си. Моите родители така и не дойдоха да ме видят, макар че им пиша всяка седмица. Баща ми е виден лекар, майка ми е една от най-уважаваните жени в Дижон. А аз… аз съм известна като Мади.

— Казахте, че е разбил сърцето ви? — прекъсна я Пол, невярващ на яростната ревност, която го сграбчи още в минутата, щом Ив изрече тези думи. Оттук нататък не бе обърнал внимание на нищо друго.

— Така мислех навремето. Така се чувствах.

— Още ли боли? — попита той.

— Вече не. Макар че може да е тлеело в продължение на години… Сърцата на седемнадесетгодишните момичета зарастват бързо, нали?

— А след този мъж? — настоя Пол, наблюдавайки я от упор.

— Внимавах много да не се влюбя отново.

— Сигурна ли сте, че няма да го направите? — Пол изпита лудо желание да освободи косата й от фибите, да я разплете и да я издърпа над челото, за да види точно как щеше да изглежда, когато се събужда сутрин.

— Един момент, mon colonel — това разпит ли е?

— Има ли значение?

— Може би не — отвърна Ив след дълга пауза; артерията на врата й пулсираше учестено.

— Знаете, че няма. Хайде, дайте да подържа ръцете ви — поиска той.

— Тук? — Трябваше да се наведе напред, за да може Пол да чуе тихия й несигурен въпрос.

— Избягали сте с някакъв негодяй, който ви е наранил, а сега дори не искате да ми подадете ръцете си.

— Казах ви, че много се пазя.

— В момента трябва да забравите това — каза Пол твърдо.

— Трябва ли? — Устните й се разделиха, клепачите й почти се затвориха. Очакваше следващите му думи бездиханна и неподвижна. Беше я омаял с откровената си настойчивост, не се беше чувствала така от времето на огромния червен балон, с който се бе издигнала над Дижон и оттам бе видяла просторите оттатък синия хоризонт.

— Знаете, че трябва. Знаете го прекрасно, госпожице Ив Кудер.

— Много ви бива да заповядвате — промълви Ив.

— Ще имате достатъчно време да свикнете с това.

— Колко?… — прошепна тя.

— Един живот — отвърна Пол, като взе треперещите й ръце и ги повдигна към топлите си устни. — Обещавам ви един живот време.

Метрдотелът, който от подобаващо разстояние наблюдаваше гостите, не бе изненадан, че Пол дьо Лансел го вика за сметката, без той и красивата му придружителка да са докоснали превъзходно приготвената и сервирана вечеря. Познаваше полковника от момче, откак за първи път бе посетил Париж с родителите си — те отсядаха винаги в „Риц“ — но още не беше виждал младия виконт влюбен, макар че оттогава стотици пъти бе вечерял в „Риц“. Метрдотелът дори се беше обзаложил със себе си, че те ще си тръгнат, преди да стигнат дори до основното блюдо. Загуби баса, понеже полковникът успя да хапне един залък. И все пак изходът за метрдотела беше печеливш, защото виконтът му даде пет пъти по-голям бакшиш от обикновено.

Като излязоха от „Риц“, Пол извика файтон.

— Карай покрай реката — нареди той на файтонджията, помагайки на Ив да се качи.

Мъжът бодро подкара коня покрай Плас Вандом, после надолу към Сена.

В ресторанта, заобиколени от хора, чието присъствие ограничаваше интимността им, Пол и Ив разговаряха свободно, зад безразличния гръб на файтонджията обаче те сякаш онемяха, объркани и смутени.

Беше й обещал цял живот, мислеше Ив. Какво означава това? Метафора? Приказки на фронтовак, който търси развлечение, преди да се върне при сраженията? Беше ли Пол дьо Лансел типът мъж — а такива ги имаше много — който с големи думи прикриваше дребни намерения? От репликите на метрдотела в „Риц“ тя бе разбрала, че Пол е виконт и член на фамилията Лансел, известните производители на шампанско. Щом мъж с такъв произход обещава цял живот, не означава ли това живот само като негова любовница, скрита от хорските очи? Какво точно иска от нея този човек, получил еднократно разрешение да я заведе на вечеря — недовършена вечеря, ако трябваше да бъдем точни? Мъжът, който знаеше за нея повече от всеки друг?

Беше й обещал цял живот, размишляваше на свой ред и Пол. Дали тя разбра, че иска да се ожени за нея? Беше ли го обяснил достатъчно ясно? Не бе успял да каже повече; тъкмо когато произнасяше тези думи, към масата се приближи келнерът с първото блюдо. Думите му някак си увиснаха във въздуха, а щом сервираха храната и моментното настроение се изпари, темата вече бе изоставена. Можеше ли да очаква от една жена, която допреди няколко часа не го е познавала, да разбере какво изпитва към нея? Как щеше да отвърне на чувствата му? Беше ли тя онзи тип жена, която първо ще го остави да се разкрие, а после ще си поиграе с него, използвайки властта си? За нея не знаеше нищо, освен кратката история на живота й, откопчена с усилие; за него тя знаеше още по-малко.

Седяха мълчаливо, без да се докосват. Файтонът зави наляво и достигнал до речния бряг, продължи към най-старата част на Париж, сърцето на града, където племето от речни рибари, наречени паризии, бяха построили преди стотици години първите си поселища на острова в средата на Сена. Ако файтонджията бе завил надясно, щяха да минат покрай обширните пространства на имперска Франция, Плас дьо ла Конкорд и Гран Пале, монументални символи на несравнимо величие, ала файтонджията кривна вляво и ги докара в скромните жилищни квартали, където единственият й символ бе кулата на църквата.

— Кочияш, спрете тук, ако обичате — рече Пол, щом стигнаха Понт Ньоф. — Искате ли да се разходим по моста? — обърна се той после към Ив.

— Да — отвърна тя.

Беше й безразлично къде ще отидат, желаеше само да излезе от състоянието на неизвестност, да успокои съзнанието си, настръхнало от хиляди въпроси, които устните й бяха неспособни да произнесат.

Понт Ньоф, най-старият мост в Париж, бе почти пуст; щом стигнаха до средата му, завиха в една от дванадесетте полукръгли ниши, издадени над Сена. С малко усилие те можеха да видят оттам реката по цялата й дължина, втурнала се с изненадваща скорост към океана; лунната пътека бе толкова широка, че в блясъка й изчезваше сякаш и самият Париж.

— Нямате ли чувството, че сте на палуба? — попита Пол.

— Никога не съм пътувала по море — отвърна Ив.

Отново потънаха в мълчание, но думите, които си размениха, намалиха смущението им и те едновременно се обърнаха един към друг. Пол прегърна Ив и я целуна по устните.

Тя се дръпна назад и го погледна в очите, но те така бяха потънали под веждите, че не можа да отгатне техния израз.

— Защо… защо искахте да изпея „До утрото на новата ни среща“… онази вечер във фермата? — попита Ив, смаяна, че измежду всички въпроси, които я занимаваха, в съзнанието й се наложи нещо несъществено, и то от времето, когато още не знаеше дори името на Пол.

— Може би беше глупаво от моя страна… Знаех, че никой от войниците не разбира английски, исках да изпеете нещо само за мен, да го запомня завинаги, без да го деля с друг — отговори Пол бавно. — Аз… аз се влюбих във вас… докато пеехте. Исках да си представя, че изричате думите на песента само за мен, това бе единственият начин, който можах да измисля. Спомняте ли си тези думи: „Сватбени камбани ще звънят толкова весело, отронената сълза ще бъде спомен, затова чакай и се моли за мен всяка нощ, до утрото на новата ни среща.“

— Сватбени камбани — прошепна Ив.

— Още тогава. Знаех, че са единственото ми желание! Сватбени камбани! Ив, ще се омъжите ли за мен?

Тя се поколеба, отново я бе изплашил с начина, по който я освобождаваше от инстинкта й за самозащита. И все пак… и все пак… можеше ли сега, точно сега да не рискува? Можеше ли да се отдръпне от приключението? Можеше ли да се опитва да избегне любовта? Защото Ив изпитваше към него точно това — любов!

— Изминаха повече от три часа, откакто дойдохте в гримьорната ми. — В един последен момент на трезвост Ив успя да определи времето, прекарано заедно. — Защо чакахте толкова дълго, преди да ме попитате?

— Бяха ми необходими две години, за да ви намеря отново.

— Е… в такъв случай…

— В такъв случай?

— Да, mon colonel, да!

Виконт Жан-Люк дьо Лансел, бащата на Пол, вдигна глава от писмото, което току-що бе отворил.

— Прекрасни новини, скъпа! — обяви той радостно на жена си Анет. — Пол се жени, всъщност от датата на това писмо излиза, че вече се е оженил.

— Слава богу! О, как се молих за това! След смъртта на клетата Лаура мислех, че никога няма да се засмее отново. Покажи ми писмото. Коя е тя? Къде я е срещнал? Кога са се оженили? — нетърпеливо попита виконтесата.

— Един момент, остави ме да го дочета. Тя е от Дижон, почти съседка, Анет! Ив Кудер — за бога, дъщерята на доктор Дидие Кудер — човека, при когото тичат всички, страдащи от черен дроб, скъпа. Моят шурей само преди няколко години се консултира с него, не си ли спомняш? Пол и Ив се познават от — странно, казва, че са се срещнали за кратко в края на първата година от войната и сега, както излиза, са се срещнали отново — едва преди седмица! Преди войната никой не би могъл да се ожени за седмица, но в наши дни, изглежда, правилата са се променили, а? Пише, че Ив е добра, храбра и красива — не можеш да искаш повече, нали? Разбира се, няма да карат меден месец, но какво значение има? Важното е, че ще бъдат в Париж, Пол е там като офицер за свръзка с американците. Кога ще отидем да ги видим, Анет? Искам да се запозная с новата си снаха.

— Дъщерята на доктор Кудер ли каза?

— Да. Защо, може би докторът има няколко дъщери?

— Знам само за една! — Лицето на Анет помръкна.

— Познаваш ли момичето?

— Всеки го познава.

— Какво искаш да кажеш? И защо е тази кисела физиономия? Никога не съм чувал за нея.

— Година преди да започне войната, всички говореха само за Ив Кудер — поне в определени кръгове. Тя избяга, изчезна, както искаш го наречи, с някакъв ужасен мъж, постъпка напълно непристойна, нещо ужасно непочтено, което семейство Кудер се опитваха да запазят дълго в тайна. Мари-Франс дьо Куртизо, леля й, също бе замесена. Братовчедка ми Клер е приятелка на баронеса Дьо Куртизо и щом всичко излезе наяве — е, добре, ще ти кажа направо: историята излезе дори по-безнравствена, отколкото се мислеше. О, бедният ми Пол!

— Какво искаш да кажеш с „дори по-лошо“? Дете ли има?

— Не, доколкото знам. Този тип жени внимават да нямат деца. Тя е… тя пее. Участва в мюзикъл. В Париж.

— Мюзикъл! Сигурна ли си?

— Абсолютно. Семейство Кудер никога не говорят за нея, но очевидно е постигнала голям успех — „прочута“ е, както казват. Ще рече — с лоша слава. Няма съмнение. Кудер имаше само една дъщеря и това е жената, за която се е оженил нашият син! — Виконтесата се разрида.

— Анет, Анет… спри, моля те. Спомни си, че Пол изпитва чувства. Помисли си колко нещастен беше. Не е ли по-важно, че е намерил някой, когото да обича?

— Жена като тази! Не можеш ли да проумееш защо се е омъжила за него? Това е отчаян напън към почтеността, класическият последен пристан на жена, паднала толкова ниско. Но тя греши, ако се надява да бъде приета някога тук. Най-лошото е, че щом войната свърши, кариерата му ще бъде съсипана.

— Анет, как можеш да се притесняваш за това сега? Важното е, че Пол не е на фронта и ще преживее войната. Какви са тези глупости за кариерата му? Предпочитам да вярвам на преценката му — жената е добра, храбра и красива. Какво от това, че пее? Даже и в мюзикхол! И крале са се женили за певици от мюзикхол.

— И са загубвали троновете си, разбира се, превръщали са се в посмешище до края на живота си! Знаеш, че те никога не са правели подобни създания свои законни съпруги, криели са ги като държанки! Тази Ив Кудер предизвика голям скандал. Миналото й ще я следва винаги! Наистина ли смяташ, че дипломат, женен за такава жена, може да се издигне в кариерата си?

— Съпругата на един дипломат е толкова важна за него, колкото е умът му. В известна степен дори повече! — съгласи се с дълбока въздишка Жан-Люк дьо Лансел.

Анет, както обикновено, бе по-практична от него.

— Въпросната… личност… никога няма да бъде жена на посланик, знаеш го толкова добре, колкото и аз. В Ке д’Орсе никога няма да му простят този гаф. Нашият блестящ син се е погубил заради някаква… пожертвал е кариерата си.

— Чудя се, какво е знаел за нея преди тази внезапна женитба?

— Очевидно нищо! — заяви виконтесата с неприязън.

— Но може и всичко да е знаел. Може да е вярвал, че каквото и да му струва тази женитба, заслужава си да опита! — отвърна виконт Дьо Лансел, ала добронамерените му думи не прозвучаха убедително.

— Да си влюбен по време на война означава, че си глупак! — В тона й вече се долавяше презрение.

— А може би е бил измамен! В мирно време сигурно никога нямаше да се ожени за нея! — Гласът на стария Лансел прозвуча студено, докато мачкаше писмото на сина си.

— Ясно ли ти е сега защо са свършили работата толкова бързо?

— Разбирам. И то прекалено добре.

— Не говориш сериозно, Мади? — Жак Шарл скочи от бюрото си. — Не мога да повярвам. Как така ще напуснеш? Ако някой друг продуцент ти е направил по-добро предложение, мога да разбера… Няма да ми е приятно, но ще ти извия нежното вратле и ще ти дам по-голяма гримьорна; ще ти тегля, разбира се, и един хубав шут в задника — ала да напуснеш сцената! Завинаги! Това е пълна глупост!

— Твоята съпруга пее ли в „Казино дьо Пари“?

— Е… не, но какво общо има това? Тя не може да изпее и нота.

— Ами ако можеше? Сигурно няма да си възхитен, щом се прибереш за вечеря и госпожа Шарл вече тръгва за театъра или пък изпробва новите си костюми, репетира новите си песни или дава интервю? Щеше ли да ти е приятно да я чакаш до полунощ, за да се прибере? Всяка нощ от седмицата, с изключение на единствената, в която „Казино дьо Пари“ почива?

— Да, имаш право! По дяволите, Мади!

— Значи разбираш. Въпреки нежеланието си.

— Признавам, че приемам ситуацията като всеки обикновен мъж. Но ти — ти си звезда! Разбираш ли от какво се отказваш? Защо, по дяволите, не изкараш само едно любовно приключение с тоя приятел? Кой те посъветва да се жениш? Нима си мислиш, че кариерата ти е нещо, което можеш да захвърлиш тази година и да го намериш отново следващата, когато откриеш, че си ужасно отегчена от женитбата и публиката ти липсва до отчаяние, липсват ти аплодисментите, липсва ти любовта на хората, дошли да те чуят?

— Шефе, преди една седмица всичко, което казваш сега, щеше да е абсолютно вярно. И щях да говоря същото на някоя като мен. Може би дори не толкова тактично. Но в момента, в момента… единственото ми желание е да си бъда вкъщи за вечеря!

— Толкова щастлива изглеждаш, че не мога да го понеса. Ама че работа!

— Меко ти е сърцето, Патрон — радостно се разсмя Ив.

— Махай се от тук. Мади, ако някога нещо се промени, ще се върнеш ли?

— Разбира се — рече Ив и така, както се смееше, обви с ръце врата му, целувайки го по двете бузи за сбогом.

Думите бяха излишни — това никога нямаше да се случи!

Когато през 1912 година Пол-Себастиан дьо Лансел се омъжи за Лаура дьо Сен Фрейкур, единственото дете на маркиз и маркиза Дьо Фрейкур, семейството му беше очаровано. Двамата Сен Фрейкур се почувстваха изоставени. Лаура, тъмнокоса, крехка и елегантна, се считаше за едно от най-красивите момичета от нейното поколение. Тя бе единствената наследница на семейство Фрейкур и всичкото им богатство щеше да остане на нея, богатство колкото отколешно, толкова и скромно.

За маркиз и маркиза Дьо Сен Фрейкур обаче голото богатство не значеше нищо. Титлата на маркиз Сен Фрейкур беше древна и тясно свързана с историята на Франция. Тя значеше много повече от всякаква зестра. Наистина титлата щеше да умре със смъртта на сегашния й притежател, но децата на Лаура, независимо за кого щеше да се омъжи тя, винаги щяха да бъдат известни преди всичко като Сен Фрейкур. В тесния кръг на висшата френска аристокрация фактът, че майка им е била родена благородничка, щеше да им спечели незабавен прием и най-висок статус. Маркиз и маркиза Дьо Сен Фрейкур знаеха, че е невъзможно да се подцени неоспоримото значение на древната кръв.

Разбира се, очакваше се Лаура да се омъжи добре. Последна издънка на Сен Фрейкур, тя бе отгледана грижливо, пазена като скъпоценност, обожавана почти като идол, а щом се видя каква красавица ще израсне, родителите й оглупяха съвсем.

Нейният избор ги разочарова. Да, виконт Пол-Себастиан дьо Лансел произхождаше от древна фамилия, но не беше първороден син. Наистина семейство Лансел без съмнение бяха аристократи от стария режим, но не от онази потомствена аристокрация, която Сен Фрейкур ценяха. Името на бъдещите сватове значеше много, ала в Шампан. Това не беше име на херцог или пер на Франция. Преди Революцията родът Лансел не беше живял във Версай, в непосредствена близост до краля. Вярно, на Пол му предстоеше блестяща кариера, но именно предстоеше. Щеше вероятно да наследи половината от фамилния дом, значително богатство, само че това не беше достатъчно.

Фактът, че Пол се явяваше бъдещ собственик на световноизвестни лозя, не ги умилостивяваше; един ден трябваше да ги подели с брат си. Дъщеря им се свързваше с фамилия, чието име стоеше върху етикет на бутилка! Обичайното за французина уважение към подобна собственост не се споделяше от двамата Сен Фрейкур, те изпитваха респект единствено за преките потомци на Юг Капет, първия крал на Франция, и както и малцината, чиито прадеди бяха заемали високи постове в съда.

През първата година от брака си Лаура беше щастлива и родителите й може би щяха да променят отношението си към своя зет. Той обаче прояви престъпната лудост да се запише в армията въпреки бременността на Лаура. В края на краищата техният патриотизъм стоеше на второ място след грижата за благополучието на дъщеря им. Без съмнение истинската и първа отговорност на Пол беше отговорността към жена му и неговото дете; без всякакво чувство на неудобство можеше да почака и да отиде на война едва след раждането на бебето.

Той я уби, казваха си те един на друг, сякаш зет им бе извил деликатния й врат със своите груби фермерски ръце. След като Пол отиде на фронта, Лаура се промени. Отчаяна, тя буквално чезнеше по него и не се хранеше добре, така че, когато бебето се появи, беше вече твърде слаба и твърде тъжна, за да оживее. Лансел младши им бе отнел единственото съкровище, бе се отнесъл към нея с жестокост, граничеща със садизъм.

Покрусата и горчивината на двамата родители не можеха да се изразят с думи. Взеха бебето — Бруно — и заминаха за Швейцария, където безценният им внук, единственото наследство на Лаура, детето, за което тя бе дала живота си, щеше да расте необезпокоявано.

Във военно, както и в мирно време слуховете пътуват по-бързо от пощата. Когато писмото на Пол пристигна в Женева, уведомявайки двамата Сен Фрейкур за неговата женитба, те вече бяха информирани за всяка подробност, чак до червения нюанс в костюмите, които Ив носеше на сцената.

Обикновено скандалите сред едрата буржоазия, към която принадлежеше семейство Кудер, не стигаха до ушите им, тъй като нито един от добрите им познати не се интересуваше от подобни хора.

В периферията на техния свят обаче съществуваше Мари-Франс дьо Куртизо. Баща й не бе нищо повече от богат търговец на касис, но тя бе успяла да завърже познанства с някои представители на висшата аристокрация като Фобур Сен Жермен.

Барон Клод дьо Куртизо харчеше значителна част от големите си доходи да поддържа своите ловни развлечения, а това бързо бе оценено от лудата за лов аристокрация, чиито кесии с течение на времето отъняваха. Макар техните прадеди да бяха загубили главите и земите си, освен титлите си те им бяха завещали и любовта към лова. Ако питаха тях, титлата на Куртизо звучеше по-лошо, отколкото всяко просто име — на всичкото отгоре тя му беше дадена от онази личност — Наполеон!

Но ето какво стана сега! По салоните на Фобур Сен Жермен, сред притежателите на най-старите имена във Франция, се понесе вълна от слухове. През 1914 година, когато беше излязъл наяве фактът, че Куртизо имат племенница, която — немислимо и трудно за вярване — пееше в едно ужасно място, сродно с публичен дом, където тя несъмнено бе заобиколена от голи шоугърли, а може би и самата бе такава, скандалът за малко не коства на Куртизо дребното им положение в света на аристокрацията.

Все пак им бе простено, тъй като те не бяха достатъчно важни, за да се отнасят с тях като с изгнаници. Сега обаче… Тази племенница, за която любезно избягваха да споменават пред патетичната Мари-Франс, бе станала мащеха на единствения внук на Сен Фрейкур. Сега скандалът вече засягаше пряко техния собствен свят.

Дали не е твърде хубаво, за да е вярно? — питаха се една друга отегчените и злобни херцогини. Да, разбира се, трагедията за Сен Фрейкур беше ужасна — човек не можеше да не съчувства на тези окаяници. Кой можеше да повярва, че такова нещо ще се случи тъкмо на тях! Те бяха високомерни и честно казано, никой не беше очарован от Сен Фрейкур. Редно бе обаче да им се признае правото да се гордеят с произхода си, независимо от тяхната студенина и арогантност. Трябваше ли сега всички да се преструват, че не са чули за скандала, или тактично да им покажат, че изпитват най-деликатно съчувствие? Да изпратят кратка бележка — само няколко думи? Или просто да се оттеглят в дискретно мълчание, сякаш нищо не се е случило? Каква очарователна — можеха ли да не го признаят пред себе си? — апетитна дилема!

— Как смяташ да отговориш на Лансел? — попита мъжа си маркиза Дьо Сен Фрейкур.

— Не знам още. Докато беше на фронта, всеки ден се молех да чуя, че са го убили. — Маркиз Дьо Сен Фрейкур говореше сухо и стегнато. — Милиони французи загинаха, а Лансел — само ранен. Наистина няма справедливост на този свят.

— Ами ако си поиска Бруно, след като вече се сдоби с жена?

— Жена? Той оскверни гроба на дъщеря ни. Моля те, скъпа, не говори за онази персона като за негова жена.

— Все пак той може да пожелае да вземе Бруно, щом се е установил в Париж.

— Париж е под обстрел. И дума не може да става за такова преместване.

— Но един ден — мрачно отбеляза маркизата — войната ще свърши.

— Знаеш толкова добре, колкото и аз, че Бруно ни принадлежи. Никога не съм имал намерение да го пускам да се върне при баща си, дори Лансел да се бе оженил за личност, достойна да бъде мащеха на Бруно. — Гласът на стария Сен Фрейкур бе изтънял и наподобяваше стърженето на вятъра върху мъртво листо.

— Как можеш да си толкова спокоен?

— Скъпа моя, в живота някои неща са толкова очевидни, че няма място за обсъждане. Бъдещето на Бруно е едно от тях. Той не е Лансел, той е Сен Фрейкур и никога няма да бъде омърсен от близост с този убиец и персоната, с която е избрал да живее. По-скоро бих убил Пол дьо Лансел, отколкото да му дам Бруно. И колкото по-малко знае идиотският ни зет за нашите помисли, толкова по-малко ще са и проблемите ни с него. Затова ще отговоря на писмото му.

— Какво ще кажеш?

— Ще му пожелая щастлив брак, разбира се.

— Ще ти даде ли сърце да направиш това?

— За да запазя Бруно, бих… бих прегърнал и курвата му.

Късно през септември 1918 година, два месеца преди примирието да сложи край на войната, Ив роди дъщеря, Делфин, кръстена на бабата на Пол по майчина линия. Пол го демобилизираха през февруари и в началото на 1919 година бе назначен в Камбера за първи секретар на френското посолство в Австралия, еквивалента на Ке д’Орсе за Сибир.

Ив безкрайно се зарадва на преместването в Австралия — заради Делфин. Бебето се беше разболяло от круп. Пристъпите я атакуваха без предупреждение, предхождани единствено от внезапна кашлица, подобна на кучешки лай; следваше мъчителен недостиг на въздух. Единственият начин да се облекчи състоянието на детето беше да държат Делфин в облак от пара, докато гърлото й се разширеше и почнеше да диша нормално. Но във Франция през първата следвоенна година парата беше безценна стока. Не достигаха въглища, да не говорим за електричество; дори метрото работеше по военно разписание.

Австралия, с нейното изобилие, беше истински дар за неспокойните родители. Там в една от удобните викториански вили на Камбера, с нейните широки веранди и голяма градина Ив успя да се поотпусне, успокоена от съзнанието, че може да напълни голямата баня с топла пара само за минути. Най-добрият педиатър в Камбера, доктор Хенри Хед, прегледа Делфин и заяви, че е изрядна във всяко отношение.

— Не се притеснявайте толкова много за крупа, госпожо Дьо Лансел — рече той. — Няма какво повече да се направи. Съществува теория, че тази болест се дължи на късия врат на бебето. Веднага щом вратът й се издължи, а той ще се издължи от само себе си, повече няма да чуете ужасната кашлица. Дръжте под ръка врящ чайник в стаята й денем и нощем в продължение на три дни след пристъп и ме викайте по всяко време, ако се нуждаете от мен.

На девети януари 1920 година, преди да беше изминала дори година и половина от появата на Делфин, на Ив и Пол Дьо Лансел се роди втора дъщеря, Мари-Фредерик. Ив нае сестра да гледа двете деца, но в годината след раждането на Мари-Фредерик тя рядко спеше повече от час или два без прекъсване. Често се събуждаше през нощта и се вслушваше в дишането на Делфин. Отначало Ив се притесняваше и за Мари-Фредерик, но бебето излъчваше онзи вид добро здраве, което англичаните наричат „желязно“. Достатъчно бе само да я погледнеш, за да го разбереш. Имаше червената коса на рода Лансел, както и сините им очи. Беше пълничка и яка, червенобузеста и усмихната, в контраст с деликатната си и бледа сестричка, която често плачеше без видима причина. Но Делфин притежаваше рядка, възхитителна красота, в която нямаше нищо детско, ала угрижени в болестта, родителите й едва можеха да й се порадват.

Пол беше принуден да се съгласи с маркиз Дьо Сен Фрейкур през първите четири следвоенни години Бруно да остане в Швейцария с дядо си и баба си.

И едва през 1922, когато Бруно навърши седем години, Пол писа на бившия си тъст да изпрати колкото е възможно по-скоро сина му при него.

— Той настоява — каза маркиз Дьо Сен Фрейкур на жена си, както винаги с премерен тон, а тънките му малки устни се свиха плътно по обичайния начин, — настоява, че вече е дошло време да събере сина си с дъщерите си.

— Така ли се изразява? — попита маркизата възмутено.

— Точно така. Сякаш нашият Бруно и двете изчадия от онази персона имат нещо общо.

— Как ще му отговориш?

— Не възнамерявам да отговарям на това писмо. Пътувало е седмици дотук, така че би могло и да се загуби. Докато Лансел чака отговора ми, ще изминат още няколко седмици. След туй ще предположи, че сме на път, и ще пише отново чак след месец. Тогава ще му отговориш ти, скъпа моя! Ще му пишеш, че според докторите нямам много месеци живот, и ще го помолиш Бруно да остане с нас поне още известно време. Дори звяр като Лансел не може да отхвърли такава молба. А моята болест ще се проточи… всъщност аз ще крея. — Маркизът си разреши кратка усмивка. — Ти, разбира се, ще го осведомяваш за състоянието ми често. Не трябва да му позволим да се досети за истинските ни подбуди.

— А кога ще се наложи да възстановиш здравето си, скъпи?

— Сега е почти март. Някъде през следващата есен, колкото е възможно по-късно, ще му изпратя писмо, за да му обясня, че макар все още да съм твърде слаб, започвам да се възстановявам. После ще се опитам да го умилостивя. Ще му кажа, че единствена радост през месеците на боледуването — извинявай, скъпа, за това, което ще кажа — са били всекидневните посещения на Бруно. Ще го помоля за още няколко месеца, през които да се излекувам напълно, точно колкото да свършат коледните празници, до началото на 1923. Ще му обещая после да изпратя Бруно в Австралия.

— А после какво?

— Страхувам се, че следващият болен в семейството трябва да си ти. И ще боледуваш много по-сериозно от мен. То се знае, за дълго време.

— Не бива да се надяваш, че Лансел ще чака безкрайно само защото някой от нас е болен — запротестира маркизата. — Забрави ли, че същият човек отиде на фронта, когато Лаура очакваше дете?

— Точно на това разчитам. Не може да не помни как нашето клето дете го умоляваше да не я оставя. Не може да е забравил, че ако бе останал с нея само още няколко месеца, което лесно можеше да направи, тя щеше да е жива сега. А ако е забравил вината си, разчитай на мен, че ще му я напомня. Едва ли ще иска нова смърт да тежи на съвестта му. По-нататък ще му кажа, че щом не го е разбрал досега, да знае — Бруно не познава друга майка, освен теб. Немислимо е да се откъсне дете от майка му, когато тя умира!

— Колко ли може да се проточи моята болест? — попита маркизата, потрепервайки от суеверие.

— За щастие, много дълго. Осигурена ти е най-добрата медицинска помощ в Европа, а ти си силна жена. Ще получаваш усложнения — едно след друго, — но ще продължаваш да береш душа единствено благодарение на чудотворното присъствие на Бруно; то ще те кара да живееш. По този начин ние ще спечелим — о, най-малко година и половина, може би две. А до 1925 кой знае какво още може да се случи?

— Ами ако Лансел реши да дойде внезапно, без предупреждение, и отведе Бруно със себе си?

— Глупости. Той не може да пристигне от Австралия просто така. Става дума за хиляди километри. А както всички първи секретари, Лансел младши има огромен списък от официални задължения — погрижил съм се да се информирам за делата му и те уверявам, че приятелите ми в Ке д’Орсе няма да му разрешат няколкомесечен отпуск по чисто лични причини. Но…

— Какво?

— Един ден без съмнение той ще дойде.

— Сега Бруно е на седем години. Да се надяваме ли на повече от четири години отсрочка, преди Лансел да предяви правата си?

— Не разчитам на повече от четири. Ала дотогава Бруно ще стане на единайсет. И вече няма да е дете, мила моя. А ще бъде Сен Фрейкур във всяко отношение.

През 1924, след почти пет години, прекарани в Австралия, Пол дьо Лансел бе назначен за генерален консул в Кейптаун. Грижите около преместването го принудиха да отложи отново отдавна планираното пътуване до Париж; там възнамеряваше да посети боледуващата маркиза Дьо Сен Фрейкур и, разбира се, да уреди връщането на Бруно в семейството. Честите писма и фотографиите, които получаваше от маркиза и от самия Бруно, го държаха в течение на всичко, свързано със сина му. Изглеждаше, че момчето е щастливо и погълнато от живота в Париж, където дядо му и баба му се бяха върнали отново.

Все пак на Пол му беше все по-трудно да си представи, че наистина има син. Новороденото бебе, което бе зърнал само веднъж, беше преживяло повече от девет години без баща си. Ако не беше дипломат от кариерата, принуден според прищевките на правителството му да отиде дори и на края на света, момчето отдавна щеше да е при него. Последователното заболяване на маркиза и маркизата бяха усложнили нещата. Пол чувстваше, че им е задължен твърде много за грижите към детето; не вървеше да си вземе Бруно брутално. Това би осъдило на трагичен край хора, които и бездруго вече бяха загубили толкова много.

Но Бруно беше негов син и той трябваше да бъде при баща си. Съществуващото положение беше неестествено. Виновен нямаше и същевременно бяха виновни всички. Затова веднага щом се установеше в Кейптаун и работите му потръгнеха, Ив и момичетата трябваше да се преместят в новата им къща, а той щеше да замине за Париж и нямаше да се върне без Бруно.

Притеснен, Пол дьо Лансел крачеше по Рю дьо Варен към училището на Бруно. Беше юни 1925 година. Току-що пристигнал в Париж, консулът веднага бе посетил маркиза Дьо Сен Фрейкур. Какво усилие струваше на тази горда жена, помисли той, да го приеме в болничната си стая. Знаеше, че й е унизително да я видят как лежи безпомощно в леглото, с бродиран халат, срамежливо закриващ нощницата й. Беше твърде бледа, говореше много бавно и очевидно това й причиняваше болка, макар да твърдеше, че е на път да се възстанови. Трябва да е рак, реши Пол. В писмата си маркиз Дьо Сен Фрейкур показваше нежелание да се спира върху точната диагноза на болестта й по начин, който — Пол от опит знаеше — винаги означаваше рак.

Маркизът все още настояваше, че единствено присъствието на Бруно поддържа живота на съпругата му, но, все пак очевидно е, каза си Пол, че маркизата поставя бъдещето на момчето над собствените си страдания. Тя видимо потисна мъката си, когато Пол й съобщи за плановете си да вземе Бруно, и не направи опит да го разубеди. Виждаше може би, че краят й е близък, и затова беше в състояние да направи такава жертва. Липса на егоизъм ли беше, или бе толкова изтощена, та нямаше сили за борба да запази момчето за себе си?

Не я разбираше и никога нямаше да я разбере — осъзна Пол, докато приближаваше училището. Маркиза Дьо Сен Фрейкур принадлежеше към онази част на Париж — това оградено, затворено, тайно сърце на l’Ancien Regime[1], където високите къщи образуваха истински лабиринт от великолепни сиви крепости, защитени от оградените си дворове, с огромни градини, скрити завинаги от погледите на всички, с изключение на благородните им собственици — в тези домове неканеният нямаше достъп. Пол дьо Лансел беше израснал на открито в Шампан, сред вечно възраждащата се природа. Фамилията Лансел беше прекалено заета с грижи за лозята си и честта на марката, за да издига в култ голата традиция, разсъждаваше той, ала в Седми район, където все още живееха наследниците на висшата френска аристокрация, обожанието към предците се носеше като мирис на тамян във въздуха.

Пол зави зад ъгъла и спря на тротоара. След няколко минути щеше да се появи Бруно. Той знаеше, че баща му ще го чака, но Пол не му беше писал за плановете си да го вземе със себе си. Това трябва да му бъде съобщено лично.

Масивната врата на училището рязко се отвори и първата група момчета се втурна навън под слънчевите лъчи. Бяха твърде малки, веднага отбеляза Пол. Бруно нямаше да е сред тях. Напрежението на бащата растеше. Беше мислил, че ще е по-лесно, ако най-напред се види със сина си някъде навън, но ето че вече чувстваше липсата на официалната атмосфера в салона на Сен Фрейкур; нужно му бе и присъствието на други хора, за да се изгладят ръбовете на тази трудна, твърде дълго отлагана среща.

Нов рояк момчета напусна училището, всички облечени еднакво, в сини блейзери и сиви фланелени панталонки, с униформени шапки на главите и тежки кафяви ученически чанти, преметнати през гърдите. Те се повъртяха пред входа, шегувайки се оживено, преди да изчезнат в различни посоки, като си разменяха бързо, задължително ръкостискане за довиждане.

Най-високото от момчетата приближи Пол.

— Добър ден, татко — рече Бруно спокойно, протягайки му десница. Пол автоматично я пое, твърде изненадан, за да каже нещо. Нямаше представа, че десетгодишният Бруно се е издължил толкова — приличаше на четиринадесетгодишен младеж. Гласът му, ясен, висок и равен, звучеше все още по детски, но ръкостискането му беше енергично, чертите му — вече добре оформени. Пол примигваше стреснато срещу сина си. Тъмна коса, добре поддържана; тъмни очи, напръскани със зелено, които срещнаха погледа му с открито любопитство; висок, тънък, извит нос, носът на Сен Фрейкур, и неочаквано малка, усмихваща се уста, единствената някак разочароваща черта върху това красиво лице, забележително със своята воля и целеустременост.

Беше пропуснал момента да прегърне сина си, объркан установи Пол. И може би по-добре, тъй като една прегръдка, а още повече — целувка щяха да смутят момчето.

— Бруно, нямаш представа колко съм щастлив, че те виждам — рече Пол.

— Такъв ли очакваше да ме видиш, татко — любезно попита Бруно.

— Надминаваш много представите ми, Бруно, наистина много.

— Баба ми казва, че приличам на майка ми — продължи Бруно спокойно и докато говореше, Пол осъзна, че малката, пълна уста беше всъщност устата на Лаура. Все пак тя стоеше някак странно върху мъжко лице.

— Така е, да, наистина е така. Кажи ми, Бруно, обичаш ли училището?

Още докато питаше, Пол се прокле за баналния въпрос; можеше да бъде зададен от всеки възрастен на всяко дете. Лицето на Бруно обаче грейна, самообладанието му изведнъж се превърна в ентусиазъм, типичен за възрастта му.

— Знаеш ли, това е най-доброто училище в Седми район, а аз съм първенец на класа.

— Доволен съм да го чуя, Бруно.

— Благодаря, татко. Някои момчета полагат много повече усилия от мен, но аз получавам най-добрите бележки. Изобщо не се притеснявам от изпитването. Защо да се страхуваш, щом наистина си се подготвил? Двамата ми най-добри приятели, Жеофри и Жан-Пол, се състезават кой да ме настигне, ала засега оставам начело. Един ден ние тримата заедно ще управляваме Франция.

— Какво!

— Да, така казва бащата на Жан-Пол, а той е председател на Държавния съвет. Твърди, че само момчета, които започват като нас, ще успеят да стигнат до върха. Всички бъдещи ръководители на Франция по принцип идват от подбрани парижки училища, така че имаме всички шансове. Амбицията ми е един ден да стана министър-председател, татко.

— Не е ли малко рано да взимаш решения за кариерата си?

— Съвсем не. Ако не реша навреме, после ще е твърде късно. Жеофри и Жан-Пол не са по-големи от мен. Вече знаем как трябва да се представим на зрелостния изпит — остават ни само няколко години. После ще трябва да издържим приемните изпити в Института за политически науки. А щом го завършим, е… ще сме в играта. Тогава всичко ще е просто въпрос на конкуренция с другите възпитаници. Само че нямам намерение да се тревожа за това от сега.

— Добре — рече Пол сухо.

През годините, които прекара вън от страната; почти беше забравил елитарната нагласа на френската управляваща класа. Безапелационно се приемаше една система, основана на комбинация между интелектуалното превъзходство и достъпа до няколкото избрани училища. Системата успешно елиминираше всякаква друга личност от участие в правителството на Франция. Тя напълно отхвърляше аутсайдера, макар несъмнено да привличаше най-блестящите умове и да ги оформяше рано. Кой знае защо, Пол никога не бе очаквал, че точно Бруно ще е част от тази система. В писмата му не личеше амбицията, от която така очевидно бе обхванат, те винаги бяха кратки и безлични.

— Остава ли ти време да се забавляваш, или си се отдал само на учене, Бруно? — попита Пол, поразтревожен от обстоятелството, че детето му прекарваше може би цялото си време над учебниците.

— Само на учене ли? — Бруно кратко се засмя. — Разбира се, че не. Два пъти седмично ходя на уроци по фехтовка, татко. Треньорът е много доволен от напредъка ми, но за мен най-важното нещо е ездата. Дядо не ти ли е изпратил моя снимка на кон? Вече уча обяздване, защото — не, не ми се смей, татко, но един ден искам да бъда и член на олимпийския ни отбор по езда. Това е най-голямата ми амбиция.

— Мислех, че искаш да станеш министър-председател?

— Присмиваш ми се! — отвърна Бруно сърдито.

— Не, Бруно, ни най-малко, просто се шегувам! — Изглежда, синът му не притежаваше чувство за хумор. В края на краищата трябваше да помни, че той е само дете, въпреки сериозните му приказки и амбиции. — Няма причина, за да не можеш да се справиш и с двете.

— Точно така. Същото казва и дядо. Яздя всеки уикенд, както и през ваканциите. Твърде висок съм за пони, но братовчед ми Франсоа, племенникът на дядо, има чудесни коне и живее близо до Париж. Миналия Великден прекарах цялата ваканция в неговия замък, а това лято ме е поканил отново да стоя, колкото си искам. Всичките му деца яздят добре. Макар че сме още твърде млади, възнамеряваме следващата зима да се включим в лова. Не мога да чакам!

Докато вървяха по улиците, Бруно обясняваше на Пол кои са обитателите на всяка от големите къщи. Изглежда, нямаше нито една, с изключение на посолствата, в която да не живееше един или друг от неговите съученици, нито една, в чиято градина да не беше играл или пък изследвал таваните и мазетата.

— Това е единствената част в Париж, където всеки би искал да живее, не си ли съгласен, татко?

— Предполагам — отвърна Пол.

— Сигурен съм, че е така — заключи Бруно; начинът му на изразяване напомни на Пол за маркиз Дьо Сен Фрейкур — всичко важно е тук. Дори Институтът, ето го там, надолу по улицата.

— Бруно…

— Да, татко?

Пол се поколеба, трудно му беше да съобщи на Бруно, че от следващата година ще живее в Кейптаун.

— Донесох ти няколко снимки. — Той извади фотографиите, които беше направил на Ив и момичетата в градината на къщата им. — Ето, на тази са твоите сестри.

Бруно погледна снимката на двете засмени момиченца.

— Изглеждат мили — рече той любезно. — На колко години са сега?

— Делфин е на седем, а Мари-Фредерик — тя настоява да й викаме Фреди — е на пет и половина. На снимката обаче са малко по-малки.

— Симпатични деца са — врътна глава Бруно. — Аз не разбирам много от малки момиченца.

— А това е жена ми.

Очите на Бруно се плъзнаха бързо покрай снимката на Ив.

— Мащехата ти много иска да те опознае, Бруно.

— Тя е твоя жена, татко. Не и моя мащеха.

— Какво означава това? — запита Пол.

— Не харесвам думата мащеха. Имал съм майка, имам две баби, но нямам нужда от мащеха.

— Откъде ти хрумна тази идея?

— Не е идея, а чувство. Не ми е „хрумнало“ отникъде — винаги съм го чувствал, откакто се помня. — За първи път гласът на Бруно потрепери.

— Така е само защото не я познаваш, Бруно. Нямаше да изпитваш подобни усещания, ако я познаваше, уверявам те.

— Сигурен съм, че си прав. — Кратките, примирителни думи на Бруно трябваше да сложат край на обсъждането; Пол погледна към полуизвърнатото лице на сина си — чертите му в профил бяха още по-ясно оформени, отколкото анфас — и пъхна снимките обратно в горния джоб на сакото си.

— Виж, Бруно. Мисля, че е време да дойдеш и да живееш с мен — твърдо рече той.

— Не! — Момчето отстъпи назад и рязко вдигна глава.

— Разбирам реакцията ти. Очаквах я. Идеята е нова за теб, но не и за мен. Аз съм ти баща, Бруно. Дядо ти и баба ти са най-добрите дядо и баба, но те не могат да заменят бащата. Трябва да си с мен, докато пораснеш.

— Аз съм пораснал!

— Не, Бруно, не си. Не си навършил дори единадесет.

— Какво общо има възрастта ми с това?

— Годините са от значение, Бруно. Ти си зрял за възрастта си, но „пораснал“ е нещо друго. „Пораснал“ означава да имаш по-голям опит в живота и да знаеш за себе си и за другите хора повече, отколкото знаеш сега.

— Но аз нямам време! Сигурно разбираш, че ако дойда да живея с теб дори за една-единствена година, просто ще отпадна от състезанието! Жеофри и Жан-Пол ще ме изпреварят и аз никога няма да мога да наваксам загубеното. Това време ще съсипе живота ми! Да не мислиш, че те ще ме чакат?

— Не говоря за една година. Говоря за различен начин на живот.

— Не искам различен начин на живот! — рече Бруно, гласът му внезапно изтъня. — Моят живот е най-добрият в света — моите приятели, моето училище, моите планове за бъдещето, братовчедите ми, дядо и баба, — а ти искаш да ме отделиш от това просто за да живея с теб. Ще загубя всичко, което имам! Никога не ще получа възможността да ръководя страната си! — извика той истерично. — Дори няма да мога да участвам в олимпиадата като ездач на Франция просто защото ти настояваш да съм с теб, сякаш ме притежаваш. Няма да го направя! Отказвам да го направя! Не можеш да ме накараш! Нямаш право!

— Бруно…

— Не те ли интересува какво ще значи това за мен?

— Разбира се, че ме интересува, разбира се, само за твое добро е. — Пол млъкна, неспособен да продължи; чу собствените си думи и осъзна колко неубедително звучаха.

Какво толкова можеше да предложи на Бруно, за да замести онова, което момчето вече имаше, освен баща, но очевидно той никога не му е липсвал. Щеше да го откъсне от средата му, от всички връзки, ценности и убеждения, оформяни, откак се е родил, от свят, който не съществуваше никъде другаде на земята. Все едно да вземеш животно от зоологическата градина и да го върнеш на дивата природа. Синът му щеше да е безкрайно нещастен вън от разредения въздух на Седми район.

— Бруно, сега повече няма да говорим по този въпрос. Ще помисля върху думите ти. Но през лятото трябва да ни дойдеш на гости най-малко за месец. Настоявам. Може пък да ти хареса — кой знае?

— Разбира се, татко — промърмори Бруно, внезапно укротен.

— Добре — въздъхна Пол.

Един месец сред семейството може да промени нещата. Трябваше най-напред това да предложи. Не биваше да шокира момчето с такава нова идея. Той трябваше… той трябваше…

— Татко, стигнахме до къщи. Ще влезеш ли за чая? Дядо сигурно вече се е прибрал.

— Благодаря ти, Бруно, но трябва да се връщам в хотела. Ще дойда утре, ако може.

— Разбира се, че може — ще те заведа на урока ми по фехтовка, стига да пожелаеш.

— Да, ще ми бъде приятно — отвърна Пол натъжен.

— Е? — попита маркиз Дьо Сен Фрейкур, щом момчето влезе в салона.

— Беше прав, дядо.

— Как мина?

— Горе-долу според очакванията ти. Казах му всичко точно както се разбрахме. Той ми показа снимка на онази персона… това беше единственото, което не очаквах. Не съм си помислял, че ще се осмели. Но го накарах да разбере… Казах ти, че ще мога. Нямаше нужда да се притесняваш.

— Гордея се с теб, момчето ми. Иди и кажи на баба си, че може да стане от леглото и да дойде при нас. Не знаехме дали Пол дьо Лансел няма да се върне за чая, не искахме да рискуваме. И, Бруно…

— Да, дядо?

— Не смяташ ли, че трябва да работиш по-сериозно в училище, щом възнамеряваш да ръководиш страната си?

— Франция се ръководи от функционери и бюрократи — рече Бруно презрително. — Не от аристократи. Нали си ми го повтарял винаги?

— Така е, момчето ми.

— Колкото до олимпиадата, то аз наистина мисля да участвам в нея. — Върху малките, пълни устни на Бруно се появи подкупваща усмивка. — Надявах се, че може би ще се сдобия със свой собствен кон? Всичките ми братовчеди имат.

— Минавала ми е и на мен подобна мисъл.

— Благодаря ти, дядо.

[1] Старият режим. — Б.пр. ↑

6.

— Новото ми назначение можеше да бъде и в Улан Батор, погледни на нещата от тази страна, скъпа — рече Пол на Ив повече, за да отклони погледа й от безкрайната пустиня, протегнала се край прозореца на купето; влакът, с който пътуваха, беше най-добрият в тази страна през 1930 година, но композицията сякаш изобщо не напредваше.

— Улан Батор? — обърна глава тя.

— Столицата на Външна Монголия.

— Външна или Вътрешна? Без значение е. Би могло да бъде и Годхоб — остро отвърна Ив.

— Гренландия? Не, не бих се надявал на това. Прекалено близо до Европа е. — Хуморът на Пол беше язвителен.

— Какво ще кажеш за Фиджи? — продължи Ив. — Дали нямаше да ти хареса? Толкова е зелено, особено ако го сравним с този пущинак. — Тя пренебрежително махна към искрящия пустинен пясък.

— Сува има хубав климат, знам, само че е малко ограничена от културна гледна точка.

— Но все пак е столица. Щеше да бъдеш „господин посланикът“.

— Посланик? Та аз съм на четиридесет и пет. Твърде млад за такъв пост.

— Съвсем млад. И прекалено добре изглеждащ. Нямаше да е честно по отношение на дамите във Фиджи. Чувала съм, че не могат да устоят на французи — усмихна се Ив, стискайки ръката му.

— Какво означава „не могат да устоят на французи“? — обади се неочаквано Фреди, а очите й, които току-що бе притворила в дрямка, се отвориха широко, изпълнени с любопитство.

— Ами… това означава… просто смятат французите за толкова очарователни, че биха направили всичко, което те поискат от тях. — Пол се заливаше от смях, поглеждайки многозначително Ив.

— Например какво? — настоя Фреди.

— Например… ами ето аз съм французин и затова ти си добро момиче и правиш каквото ти кажа.

— Татко — изкикоти се Фреди, — не ставай смешен.

— Примерът не беше подходящ — намеси се Делфин съвсем на място. — Фреди никога не върши нещата както трябва, татко. Аз съм тази, която не може да устои на французи. — Тя отправи към Пол типично женска усмивка, усмивка на създание, родено да очарова.

— Разбира се, че върша нещата както трябва — пламна Фреди. — Помниш ли, когато ме предизвика да скоча от трамплина в клуба? Направих го и се гмурнах във водата безпогрешно. Помниш ли, когато каза, че няма да мога да се кача на новото пони и да го яздя без седло, а аз го яздих и то дори не се опита да ме ухапе? Помниш ли, когато се хвана на бас с мен, че няма да мога да победя в юмручен бой онова старче, самохвалкото Джими Олбрайт, а аз скочих и го набих? Помниш ли, когато ме предизвика да карам колата и…

— Фреди! Делфин! Веднага спрете! — строго се намеси Ив. — Почти пристигнахме. Сигурно ще има официално посрещане. Фреди, ти трябва да си измиеш ръцете, лицето… и коленете и, о, погледни си лактите! Как успяваш да си изцапаш чак лактите? Мили боже, какво е станало с роклята ти? Кога можа да я измачкаш така? Не, не, не ми обяснявай. Не искам да знам. Ще се опитам да направя нещо с косата ти. Делфин, нека те погледна. Е, би могла да си измиеш и ти ръцете, но не е наложително.

— Те са чисти.

— Това имах предвид. Ето, запазила си ги толкова чисти, макар че също си целия следобед във влака — не, не ми обяснявай, знам вече. — Делфин беше способна да стои неподвижна с часове, потънала в доволно мечтание, докато Фреди рядко се заседяваше на едно място повече от минута. Ив погледна към Пол, повдигна вежди и въздъхна.

Противно на навиците им и нормалните разбирания, двама родители и две малки момичета, едното на дванадесет, а другото на десет и половина, бяха държани заедно в продължение на цели три дни. Да, това беше неестествена, невъзможна ситуация, макар и много по-лесна за понасяне от гледката на огромната, почти плашеща пустиня, през която пътуваха като че ли безконечно. Мястото, където отиват, щеше ли да има нещо общо с цивилизацията такава, каквато я познаваха? Наистина Канбера и Кейптаун не бяха центрове на метрополии, но английската традиция бе силна и на двете места, внушаваше чувство за приемственост и стабилност.

Ив обичаше големия им дом в Кейптаун, с превъзходен изглед към Тейбл Маунтин, с многоброен и приятен персонал, но един дипломат от кариерата не можеше да откаже новото си назначение, така както не можеше да не притежава фрак, костюми за деловото ежедневие и поне три смокинга. Новият мандат можеше да се приеме и като повишение. Наистина градът, към който пътуваха, беше едва пети по големина в тази непозната страна. Наистина Пол отново щеше да бъде генерален консул и както досега, пак достатъчно далеч от поста на посланик, но пък иначе щеше да е начело на местната френска общност, независимо от големината й. Философското примирение, с което приемаше посредствената си кариера, никога не го изоставяше, но Ив знаеше, без да са обсъждали този въпрос, че съпругът й е дълбоко разочарован. Господата, които решаваха съдбата му, имаха дълга памет и железни правила… За тях Ив все още бе онова скандално момиче, пяло на сцената на мюзикхол. Но тя и Пол се обичаха, имаха и децата, а това единствено имаше истинско значение за тях.

Влакът намали скоростта си. Поглеждайки поред през прозореца, четиримата Лансел видяха следващи една подир друга табели; най-после те указваха, че в края на пустинята има все пак град. Порутени къщурки, малки и по-големи, множество грозни сгради, няколко автомобила на улицата и най-накрая, изникнала почти от нищото, изненадващо голяма гара.

Влакът съвсем забави ход, в безпогрешния ритъм на пристигането Ив изпита внезапно предчувствие. Австралия, Югоизточна Африка, а сега, измежду всички възможни места, това — толкова необичайно, толкова далеч от реалността, подобно на визиите, които можеше да роди фантазията на Жак-Шарл за декор на „Казино дьо Пари“.

— Край на линията, народе — извика появилият се изневиделица носач. — Пристигнахме.

— Това е то, любов моя. — Пол подаде ръката си на Ив.

— Татко — попита Фреди, — може ли да ти задам само още един въпрос, преди да слезем?

— Да не е същият, който ми задаваш през цялото пътуване?

— Донякъде.

— Тогава защо не попиташ носача?

— Господине — обърна се Фреди към мъжа, — наистина ли наричат това Града на ангелите?

— Да, госпожице, точно така. Добре дошли в Л. А.

Два месеца по-късно, въпреки че трябваше да се облича за официална вечеря, Ив продължаваше да седи на перваза на прозореца в спалнята, заслушана в гълъбите, които известяваха началото на пролетта. Птиците живееха в портокаловите дръвчета, засадени от двете страни на алеята, водеща към входа на къщата им, в района Лос Фелис, изискано предградие, северозападно от търговския център на Лос Анжелос.

Ароматът от портокаловите цветове се сливаше с този на отворените пъпки от пълзящия жасмин и уханието от стотици розови храсти, цъфнали в градината. Имаше ли друго място на земята, питаше се в почуда Ив, където пролетта да продължава толкова дълго или да ухае така божествено? Нима Лос Анжелос беше вселенският център на обонянието? Почувства се оплодена от прегръдката на здрача, а отвсякъде прииждаха вълни от аромати, изпускани от дървета и цветя.

Когато пристигнаха през февруари, беше пролет, пролет с пронизващо сладък мирис от лимонените цветове, с огромни жълти и виолетови теменужки, иглика и безброй незабравки; беше пролет и през март, който донесе първите перуники и лалета, високите кали, дето никнат дори където не ги искаш, големите храсти гардения, покрити с малки бели цветове. Само един от тях е достатъчен, за да заухае цяла стая; сега пролетта беше дошла за трети път в продължение на три месеца и за голямо удоволствие на Ив орловите нокти съперничеха на портокаловите цветове и жасмина; в градината й растяха кошнички, благовонни секирчета, дядов зъб и делфиниум, сякаш беше сезонът им в Съсекс. Дядов зъб и палми? Английски градински цветя, поникнали под сянката на тропически корони с големи листа? Светлосините, неземни дървета джакаранда[1] — по-многобройни, отколкото ги бе виждала в Австралия, — и то редом с храстите на хортензията?

Природата беше прекалено щедра. Френската душа на Ив се чувстваше объркана тук, където разнообразието на растителността нямаше равна на никоя друга. Ив си спомни за април в Париж; дъжда, студа, утехата, която носеше букетче от първите мимози, отгледани близо до Кан и купени от будка в метрото. Това беше пролетта от спомените й. Позната пролет, нещастна и мизерна с дребните си удоволствия, пролет, през която я крепеше единствено мисълта за юни. Не беше ли тази страна твърде добра, за да е действителна?

Всъщност защо трябваше да се замисля за божиите дарове? Първият французин, на име Ла Перуз, дошъл в Калифорния през 1786 година, едва ли си беше задавал подобни въпроси; както и Луиз Бушет, засадил първото си лозе на Мейси стрийт през 1831, година по-късно последван от Жан-Луиз Вин; те не си бяха губили времето във философски разсъждения за абсурдната щедрост на климата.

До 1836 година в Лос Анжелос е имало всичко на всичко десетина французи. Сега, без да е изминал и век, френското общество наброяваше около двеста хиляди души. Ако питаха Ив, те спокойно можеха да се сравнят с два милиона. Беше прекарала една дълга сутрин в кабинета на директора на френското благотворително дружество, за да обсъжда административните проблеми на френската болница, после следваше, друго съвещание на дамския клон на дружеството „Сен Винсент дьо Пол“. Следобедът й бе оставен за благотворителното общество на френските дами. Единствените задължения, от които бе успяла да избяга, бяха „Гров Голоа“, местното братство на друидите, кръжецът „Жана д’Арк“ и дружеството на елзасците и лотарингците.

Ако друидите, последователките на Жана д’Арк и родените в Елзас, можеха да се обединят с още около дузината други френски организации в Лос Анжелос и да създадат един голям клуб, животът й навярно нямаше да е толкова уморителен. Вечно бодрият американски дух, съчетан с жизнерадостната способност за безкрайни разговори, характерни за всички французойки, правеше задълженията на госпожа генералната консулша безкрайни. В сравнение с Лос Анжелос Канбера и Кейптаун изглеждаха направо като дребни провинциални градчета.

Но колкото изморена, тя бе и толкова щастлива. Пол запълваше с работа всяка минута от деня, управлявайки голямото консулство на Пършинг скуеър, а момичетата й, изглежда, се бяха приспособили към живота в Калифорния още преди първата нощ в новия им дом.

За това почти мигновено нагаждане според Ив заслуга имаше и продавачът на сладолед „Добро настроение“. Камбанката му прозвъня точно когато спираха пред отредената им за резиденция къща. Той беше връчил и на четиримата по един безплатен сладолед. Изгълтаха го и децата очаровани откриха, че са спечелили жадуваните от всички свои връстници „клечки късметчета“.

Бяха попаднали в страна, където всеки нов ден идваше изпълнен с безкрайни възможности, дори това да бяха само узрелите по дърветата на булевард „Франклин“ камкуети[2], които Фреди лапаше на път към училището. Делфин спокойно се шляеше с приятелки по улицата, преструвайки се, че няма нищо общо с Фреди, а малката скитосваше и лудееше, докато се омърляше досущ като в бебешката си възраст.

Нямаше съмнение, че Фреди е дете, предопределено да избяга от къщи. Първата й дума беше „нагоре“, първата й работа бе да се покатери на всяко нещо, изпречило се по пътя й. Щом се научи да ходи, тя се отправи да завладява света около себе си. Метнала се е на мен, каза си в началото Ив с тайно удоволствие, примесено с леко безпокойство заради общественото мнение. Но скоро стана ясно, че поведението на госпожица Ив Кудер в сравнение с поведението на госпожица Мари-Фредерик дьо Лансел е било къде-къде по-подходящо за една дама. Детето искаше да лети.

— Съвсем ясно ми каза: „Искам да летя“ — съобщи Пол на Ив дълго преди Фреди да навърши три години. — Повтори го пет пъти и забръмча като онези малки спортни самолети от аероклуба.

— Това е само хрумване, скъпи. Може би всички деца искат да летят като феите от приказките, които им четем — отговори му Ив.

— Иска да пилотира самолет. Познаваш я толкова добре, колкото и аз. Щом го е казала, значи ще го направи. — В гласа на Пол звучеше като че ли заплаха.

— Такова желание на нейната възраст! Може би иска да каже, че й се пътува със самолет.

— А откъде знае, че хората пътуват със самолети?

— Е, добре, щом ме питаш откъде тя може да знае, че хората пилотират самолети, ще ти отговоря, че навярно иска да бъде самолет! — леко раздразнена отвърна Ив.

Тя бързо забрави за този разговор, но ето че година по-късно Фреди, хванала малкия юрган за четирите му краища, скочи от прозореца на втория етаж. Очевидно смяташе, че юрганът може да й послужи за криле. Гъстите храсти омекотиха падането, ала момиченцето все пак се натърти лошо. Ив ужасена се втурна да спасява дъщеря си, а тя сама се измъкна от храстите — разочарована, но не и изплашена.

— Трябваше да скоча от покрива. Тогава щях да успея! — заключи Фреди.

Ив беше на тридесет и четири, но заслушана в гълъбите, изпита внезапно чувство, че е едновременно и по-стара, и по-млада. По-стара, защото имаше две красиви дъщери, които я подлудяваха всяка по свой начин, и по-млада, защото тази вечер отиваше на бал. Освен това бе по-стара, защото трябваше да поддържа и сериозното си положение на генерална консулша, а от друга страна пък, по-млада, защото косата й, разделена на път отстрани, падаше почти до раменете й в меки като на сирена вълни; и още, защото модата на деня изискваше да носи яркочервено червило и дебел слой грим на клепките, да изтегля веждите си с молив, а миглите — с туш, и да носи колкото е възможно по-малко бельо под дрехите си. В крайна сметка бе млада и защото живееше на място, наречено Холивуд, където абсолютно всички бяха по-млади от абсолютно всички останали на света. Ив затанцува из стаята, без да съзнава, че си тананика мелодията от „Последно танго“, чийто шеговит рефрен „Върви, върви да танцуваш твоето танго!“ така беше разтревожил леля й, когато го чу за първи път преди много години.

Грейстоун беше къща, завършена през 1928 година, и никога нямаше да има равна на себе си в Лос Анжелос. Ако беше построена преди векове във Франция или Англия, щеше да се смята за идеалната резиденция, без претенции да бъде приемана за замък. Нейните петдесет и пет стаи не заемаха повече от четиринадесет хиляди квадратни метра площ. И все пак постройката приличаше на вила в Нюпорт или на селска къща във Вандербилт, при все че се издигаше на по-малко от стотина метра северно от новопрокарания, все още незастлан път, наречен булевард „Сънсет“. По него имаше бензиностанции и закусвалня, наречена „Гейтс нът кетл“.

С красиви каменни стени, покрити с дебели плочи уелски аспид, и със стотиците терасовидни акри площ, оформени в ренесансов стил, класическата Грейстоун заслужено печелеше вниманието на обществото.

Когато госпожа Доухъни даваше бал, идваше едва ли не целият град.

Ив се прилепи към ръката на Пол, усещайки прилив на неочаквана срамежливост. Това беше първото голямо парти, което посещаваха, откак бяха пристигнали в Лос Анжелос; ангажирана с жителите на френската колония, на Ив не й бе останало време да се сприятели с никого другиго от града.

Те двамата с Пол не познаваха хората от петролния бизнес, нито тези от вестникарския бизнес, едрите предприемачи и собственици на хотели или господата от Хенкок[3] парк и фамилиите от Пасадена — не познаваха богатите и могъщи личности в града, а те всичките, както изглежда, тази вечер бяха у Доухъни. Измежду гостите Ив различи единствено няколко известни филмови звезди, поканени, за да придадат артистичен блясък на най-доброто общество; те, разбира се, не знаеха коя е тя. И беше напълно възможно, осъзна Ив, двамата с Пол да си отидат от това важно парти, без да установят никакви контакти, освен с хората от тяхната маса, чиито имена нищо не им говореха и които, изглежда, много повече се интересуваха да поздравяват приятелите си от съседните маси, отколкото да общуват с двойка чужденци.

През войната, когато се омъжи за Пол дьо Лансел, Ив не си даваше сметка какво ще означава бракът им в бъдеще. През 1917 година тя не мислеше за живота „после“. Не знаеше почти нищо за миналото на Пол. И когато заради него импулсивно се отказа от мюзикхола, не си и помисли с какво заменя блестящата си артистична кариера.

През последвалите по-късно години тя имаше предостатъчно време да осъзнае, че и двамата с Пол са пожертвали нещо ценно, за да бъдат заедно. Семейство Лансел я прие с горчива резервираност и подозрение. Майката на Пол не си спести думите, за да й изясни, че заради тяхната женитба синът й никога не може да се надява да „влезе в кариерата“, термин, който всъщност показваше, че пътят му към поста посланик е затворен завинаги.

Не само дълбоко провинциалното и благочестиво буржоазно семейство на Ив се чувстваше опозорено от участието и на сцената, но като че ли и останалата част от света — поне този, на който принадлежаха Ланселови и деловите мъже от Ке д’Орсе. За тях нямаше разлика между нейните концертни изпълнения и подскачането на голите шоугърли; жена, която работеше в мюзикхол, едва ли можеше да бъде по-свястна от проститутка.

Но Пол си даваше сметка за всичко, когато реши да се ожени за нея. На тридесет и една, той беше кален дипломат, познаваше изискванията и канените на службата във външното министерство. Навярно е съзнавал, че Ив не е най-подходяща партия за него и въпреки това я беше избрал. Не „избрал“, помисли си Ив и гордо повдигна брадичка. Той настояваше, той изискваше и я умоляваше! Беше се оженил за нея с широко отворени очи.

Ив се чувстваше не точно виновна, но някак си отговорна. И никога повече не пя пред публика, никога не спомена за годините в мюзикхола. И в Канбера, и в Кейптаун, доколкото й бе известно, не подозираха, че госпожа Пол дьо Лансел, тази млада, предана и примерна съпруга и майка, е била певица преди години.

Но Жак Шарл беше прав. От време на време я обземаше копнеж по сцената, по аплодисментите, по светлините. Повече от всичко друго обаче й липсваше самата музика. Тя пееше и свиреше за децата, макар че не беше същото… Ето за тези неща си мислеше Ив, докато двамата с Пол се разминаваха със стотиците гости на Доухъни, устремени към блестящия дансинг пред съблекалнята на басейна.

Движеха се бавно в простата стъпка на фокстрота, превърнал се бързо в мелодията на деня, заобиколени от двойки, които си махаха с ръка и разговаряха през рамо дори когато танцуваха. Годините на джаза бяха отминали, започваше ерата на бляскавия лукс — дори и нощният въздух беше просмукан с него, тежък като рубините, които почти покриваха Мери Пикфорд и диамантите, обсипали Глория Суонсън. Още седем жени носеха същите рокли от черен сатен като тази на Ив, но с далеч повече бижута. И ето че тя се почувства отново някогашното неопитно момиче от Дижон, същото онова момиче, което бе взело дори шапката си на заем.

— Ще ми окажете ли честта да танцувам със съпругата ви, господин консул? — попита познат глас.

Пол извърна глава и се усмихна от изненада.

— Добър вечер, господине — рече той. — Щом е за сънародник, разрешавам.

— Е, госпожо генерална консулша, как намирате Холивуд? — попита Морис Шевалие.

— Всеки ми задава същия въпрос — отвърна Ив автоматично.

Никога не го беше срещала преди, ала Шевалие се държеше така непринудено, сякаш продължаваха някакъв стар разговор.

— А вие как отговаряте?

— Казвам, че го обичам.

— И обичате ли го наистина? — попита Шевалие с любопитство.

— И да, и не. Той е… странен. Нужно е време, за да свикнеш…

— Особено ако си спомняш светлините по Големите булеварди.

— Големите булеварди — повтори Ив, ала думите й прозвучаха нито като въпрос, нито като потвърждение, а още по-малко пък като възможна тема за разговор.

— Да, Големите булеварди… и светлините… Мади… светлините.

— Мади… — трепна тя невярваща.

— Но аз съм ви слушал да пеете. А чуеш ли веднъж Мади да пее, не я забравяш никога. Всички го казваха и не грешаха.

— Оо!

— Първият път беше в „Олимпия“ преди войната, през 1914, и след това отново, пак през 1914, но по време на войната, когато дойдохте на фронта заради войниците. Каква вечер беше! Вие във вашата храбра червена рокля и с малките червени обувки; и косата ви имаше същият цвят като тази вечер, сякаш някой е взел точно три узрели ягоди, сложил ги е в чаша шампанско, а след това я е вдигнал към светлината… ах, Мади, вие ни направихте щастливи, нас, клетите войници, през онази нощ. Беше преди шестнадесет години, но аз все още чудесно си спомням подробностите.

— И аз — о, и аз! — извика Ив.

— Невъзможно! Та вие пеехте по всички фронтове. Как може да си спомняте една конкретна нощ?

— Спомням си я, наистина — отвърна простичко Ив, а очите й овлажняха.

Морис Шевалие беше започнал да пее като момче в бедните квартали на Париж едва единадесетгодишен, за да изкарва прехраната си; той разбираше сълзите й. Беше звезда, стоеше на върха вече двайсет и две години, неговият стил бе един от знаците на века… И помнеше добре Мади. Изчезналата Мади, сегашната госпожа генерална консулша. Ах, само той, певецът, можеше да разбере какво й бе струвало това!

— Знаете ли думите на „Мими“? — попита я Шевалие, сякаш не забелязваше сълзите й.

— „Мими“? Моята малка смешна любима Мими? Има ли някой на света, който да не знае „Мими“? — отвърна Ив.

— Това ли предпочитате да изпеем, или „Обичай ме тази вечер“? Можем да я изпълним и на английски.

— Да пея? Тук? С вас? Не, не мога да го направя!

— А! Хубава работа! Не ми се случва всяка вечер да ми отказват. И то толкова категорично.

— Аз… Не исках да съм груба. Само защото не пея… вече.

— Мади никога не би казала подобно нещо.

— Мади никога не би пропуснала и шанса да пее с Морис Шевалие, не би си го и помислила — призна Ив не толкова пред него, колкото пред самата себе си.

— Тогава бъдете Мади тази вечер, госпожо генерална консулша. Защо не?

Ив обгърна с поглед танцуващите. Пренебрегвали я през цялата вечер, те наблюдаваха с откровено любопитство разговора и с най-бляскавата световна звезда, идвала някога в Холивуд; сега я гледаха с очаровани очи. Тези непознати не намираха нищо осъдително в професията на певеца от мюзикхола. Напротив — те бяха граждани на нова, интересна, нетрадиционна, непредсказуема страна, където хората на изкуството се почитаха като кралски особи.

— Госпожа Доухъни ме помоли да пея, но аз й отказах — продължи Шевалие. — Разбира се, ако вие се съгласите да изпълним нещо заедно… ще размисля.

— Добре — бързо отвърна Ив, сякаш страхувайки се да не промени решението си. Можеше ли да не се осмели. — Но ме наричайте Ив — помоли тя настойчиво, — не Мади!

Ръка в ръка с Морис Шевалие, Ив тръгна между тълпата от танцуващи нагоре към естрадата. Танцуващите им правеха място, а диригентът на оркестъра забърза да ги посрещне. Шевалие поговори с него и после я поведе по стълбището; изкачиха се на покрива на съблекалнята и тогава певецът се обърна към внезапно притихналото множество.

— Дами и господа. Тази вечер дойдох тук само за да почета госпожа Доухъни и да ви погледам как танцувате. Не да пея. Но аз не съм се надявал, че на това прекрасно парти ще срещна отново една ярка звезда, съотечественичка, колежка; когато я чух за първи път да пее, беше покорила цял Париж. Храбра патриотка, тя пееше за нас на фронта по време на войната; толкова красива звезда, че й простих, когато разбрах, че е изоставила кариерата си… и знаете ли заради какво? Заради една женитба! Питам ви, дами и господа, това не е ли осъдително? А тя има смелостта да ми каже, че е щастлива! Представям ви Ив, прекрасната Ив, която е станала госпожа Пол дьо Лансел, съпругата на нашия нов консул от Франция. За да пея с Ив, бих изгорил дори шапката си и захвърлил бастуна си. За щастие, тя не поиска тази жертва. — Шевалие се обърна към Ив и прошепна: „Chantons, Maddy, chantons!“[4] След това се наклони към нетърпеливата, възбудена тълпа и извика: — И така, Ив, хубавице моя, да започваме!

— Няма да взема първо причастие — обяви решително Фреди, — докато не се повозя на самолет.

— Това е прекалено! — експлодира Пол. — Истинско религиозно изнудване.

Фреди кимна някак важно. Какво пък, като не помагаше нищо друго! Всеки път, щом помолеше да се повози със самолет, все се намираше някой, който й обещаваше бързо, а после също толкова бързо забравяше обещанието. В такъв случай дълго отлаганата й конфирмация[5] можеше да почака, докато не осъществеше желанието на сърцето си.

— Добре, тези уикенд ще те заведа на летището — рече Пол с неохота.

Не одобряваше това изнудване, но Фреди — вече на единадесет и половина — надхвърляше възрастта за първото причастие, а той искаше да приключи най-сетне с тази история, дори само защото ритуалът можеше да подейства отрезвително върху по-малката му дъщеря.

През изминалата година местните полицаи три пъти бяха довеждали Фреди вкъщи. Беше си разрешила да кара летни кънки с пълна скорост надолу по най-стръмните улици, здраво уловила за краищата чаршаф, издуващ се зад нея като платно.

— Детето създава затруднения за движението — казаха служителите — и някой ден ще пострада.

Къщата на Ланселови се намираше на един от високите хълмове на Лос Фелиз и Фреди имаше възможност да лети с мили по надолнището, преди да я заловят.

Когато след последния й сблъсък със закона конфискуваха ролковите й кънки, дъщеря им събра куклите си до една, напъха ги без много церемонии в количката и започна да търгува със съседите — между които и Уолт Дисни и Сесил Б. Демил, — за да може да си купи нови кънки.

— Тя просто е мъжкарана — рече Ив. — Но щом порастне, това ще мине.

Тя не можеше да признае дори пред себе си, че обича да гледа как Фреди препуска лудо, нещо, което на нея самата никога не й бяха разрешавали. Някакво старо и все още неопитомено нейно чувство се усещаше удовлетворено, щом видеше в детето си дяволитите черти на щастлив неразкайващ се разбойник.

Фреди беше висока за възрастта си, по-висока от Делфин, и вече с дълги крайници. Бе гъвкава като акробат и достатъчно неустрашима, за да се спусне с автомобилна гума по Ниагарския водопад. Ръцете и краката й, покрити с плетеница от драскотини и натъртвания, бяха обгорели и мускулести, но едновременно с това деликатно закръглени, каквато беше и дългата й шия. От Пол беше наследила дълбоко разположените очи, необичайно разделени под дебелите вежди, които подобно тези на Ив се изтегляха нагоре към широките й слепоочия. Очите й, с безбожно син цвят, бяха толкова живи, че не приличаха на детски.

Дали само си въобразяваше, питаше се понякога Ив, или Фреди наистина виждаше по-далеч и по-добре от всеки друг? В Канбера и Кейптаун например тя можеше да различи птица в полет, както и животни на хоризонта, изостанали от стадата си; дори в бебешката си възраст, за да привлече вниманието им към откритията си, Фреди изплакваше. Не й се налагаше да прибира косата от очите си като другите деца, защото тя растеше право назад — истински хаос непокорни вълни в шокиращо агресивен червен цвят. Носът й вече беше правилен и добре оформен — отличителна черта, която придаваше на лицето й недетска сила и целеустременост, ала само докато не се засмееше и го сбръчкаше нагоре.

По-малката й дъщеря нямаше да бъде неотразима красавица като Делфин — подозираше Ив — и все пак мнозина щяха да я възприемат като по-хубавата от сестрите, запленени от непокорния й чар и благородната твърдост, която се изписваше на лицето й, щом поискаше нещо. Не, не беше домашно създание нейната Фреди — с дързък, безгрижен смях и полюшваща се походка, същински Робин Худ, оживял в образа на малко момиче.

И също като Робин Худ тя държеше баща си в плен — готова да го размени само срещу откуп. Същата вечер Пол телефонира на Джон Медъкс, който през 1927 година, с един-единствен самолет, пилотиран от младия летец Чарлз Линдберг, първи беше започнал да обслужва въздушното пространство между Лос Анжелос и Сан Диего. Начинанието беше преуспяло, сега Медъкс имаше вече четиринадесет тримоторни пътнически самолета „Форд“ и извършваше редовни полети по три маршрута: от Лос Анжелос до Сан Франциско, до Аква Калиенте в Мексико и до Финикс[6].

— Какво мога да направя за теб, Пол? — попита Джон Медъкс.

— Искам да доведа едно момиче да я разходиш със самолет, Джек. Ще ми предложиш ли нещо?

— Имаш късмет. Организирали сме обслужване с лимузина от гишето за билети в Саут Олив до аерогарата. На дамата ще й хареса — отвърна Медкъс в много добро настроение.

— Мисля, че тя се интересува само от летенето, Джек. Но ти благодаря все пак.

— В такъв случай карай до Бърбанк и после до Гранд Сентръл Еърпорт. Нека да видим разписанието… теб те устройва дневният луксозен експресен полет до Сан Франциско. Самолетът излита всеки ден в два и половина, три часа по-късно ще бъдете в Сан Франциско, време достатъчно за спокойна почерпка, вечеря в Чайнатаун или може би на кея с омари; ще прекарате нощта в апартамент при Марк Хопкинс, ще обядвате при Ерни или може би при Джек, после взимате същия полет обратно до Лос Анжелос. Ще си бъдете у дома за вечеря. Пътуването в двете посоки е по седемдесет гущера на човек; скоро няма да ми подбият цените.

— Програмата ти е малко… сгъстена, Джек. Все пак момичето е моята единадесетгодишна дъщеря.

— Оо! Оо! Разбирам. Ами в такъв случай, предполагам, става дума за малък панорамен полет!

— Точно така.

— Няма проблеми. Сам ще го уредя. Какво ще кажеш за събота следобед около три и половина? Светлината е най-добра късно следобед.

— Чудесно. Благодаря ти, Джек, много си любезен. Пол дьо Лансел окачи слушалката. В Ке д’Орсе едва ли можеха да предполагат, че в Града на ангелите дори току-що запозналите се хора се обръщаха един към друг с малките си имена и нямаше почти нищо, което да не можеше да се уреди с едно-единствено телефонно обаждане. Това непременно щеше да ги шокира, защото, ако подобно разумно поведение се наложеше като обичайно по целия свят, то щеше да елиминира нуждата от дипломатическите корпуси.

— Да, сър — усмихна се обслужващият въздушната линия. — Господин Медъкс уреди всичко. Каза да ви предам, че пътуването е безплатно и удоволствието е негово. Машината е точно отсреща. — Той посочи блестящия нов двумоторен самолет върху настилката от асфалт; недалеч бе и единствената сграда, издигната сред ширналото се поле, където се помещаваше въздушният терминал на Бърбанк; шест човека вече чакаха на опашка за панорамния полет.

Пол взе Фреди за ръка и понечи да тръгне към машината, но малката остана на мястото си.

— Този самолет е голям, на него ще се качат и други хора. — В гласа й прозвуча пълно разочарование.

— Хубава работа, Фреди, не съм ти обещавал самолет само за теб, нали? Просто разходка. А сега е най-подходящото време от деня.

— Татко, не разбираш ли? Искам да летя сама.

— Хайде, миличко, как ще летиш сама? Та ти не можеш да пилотираш…

— Знам. Ще има и пилот, разбира се. Само аз и летецът, моля те, татко, за да си представя, че горе съм съвсем сама.

Страстна молба се излъчваше от всяка фибра на тялото и очите й гледаха право в неговите. Пол сякаш видя себе си и се върна за миг към своите момчешки мечти. По-точно — не самите случки; докосна го сякаш особеният облак, който съпътства всяко детско мечтание. И ето че тогава си спомни и собствената си настойчивост, пълната липса на разбиране какво означава да се направи компромис.

— Ще кажа на господин Медъкс, че бяхте изключително любезен — рече той на обслужващия въздушната линия, — но, изглежда, моята дъщеря предпочита да лети с малък самолет. Какво ще ни препоръчате?

— Щом напуснете летището, завийте наляво и продължете по същия път, докато стигнете близкото градче — Драй Спрингс. Завийте по главната улица и съвсем скоро ще видите табелата на летателното училище „Въздушна академия на Макгайър“. Не прилича много на академия, но не се тревожете. Питайте за Мак — той ще я вземе за едно кръгче. Най-добрият пилот в района. Летял е през войната, мисля.

— Благодаря. — Пол тръгна напред, Фреди закрачи до него — възбудата я караше да се движи толкова бързо, че тя успяваше лесно да върви в такт със стъпката му.

Летателното училище на Макгайър, до което стигнаха половин час по-късно, се оказа ниска дървена постройка, наподобяваща огромен гараж. Вътре бяха паркирани няколко самолета, но иначе наоколо беше безлюдно. В дъното Пол и Фреди откриха малка канцелария с отворена врата. Пол надникна и извика:

— Има ли някой тук?

— Идвам след минута!

Човекът, който изпълзя изпод самолета, носеше гащеризон на механик и отворена около врата работна риза. Светлокестенявата му коса, с приятния цвят на препечен кейк, беше разрошена и той изглеждаше според Пол на не повече от тридесет. Имаше добро лице — силно, открито, — Пол го считаше за типично американско, самоуверено, приятелско и осеяно с лунички. Движеше се с подчертано гъвкава увереност, почти като професионален гимнастик.

— Търся Мак — кимна Пол.

— Аз съм Мак — отвърна мъжът с обезоръжаваща усмивка; избърса ръцете си в кълчища и се здрависа с Пол. — Терънс Макгайър.

— Пол дьо Лансел. — Без да се усмихва, Пол се колебаеше; не му беше приятна мисълта да повери Фреди на някакъв пилот в гащеризон.

— Какво мога да направя за вас? — попита Мак.

— Ако обичате, искам да се повозя на самолет — обади се Фреди, останала без дъх.

— Само минутка, Фреди — прекъсна я Пол. — Разбрах, че сте летели по време на войната, господин Макгайър?

— Да, летях.

— Това е много интересно, нали Фреди? А бихте ли ми казали къде?

— Във Франция.

— Имам предвид с кого, с каква група? — продължи Пол.

— Най-напред с ескадрилата на Лафайет през 1916, ако бях чакал нашата армия да се размърда, може би така и щях да си остана на земята. А когато накрая Щатите се включиха във войната, се прехвърлих към Американската въздушна служба, 94-ти въздушен ескадрон.

— Тогава сигурно сте свалили няколко германски самолета?

— Ами да, естествено, ударих няколко. Петнайсет, ако трябва да съм съвсем точен. Последните четири при Сен Мишел. Всеки има своя дял от победата. Еди Рикенбекер например почти удвои моя резултат. Но… да не сте случайно репортер? Не съм говорил с вестникари от години. Не мислех, че някой все още се интересува.

— Не. Приемете ме просто за един загрижен баща.

— Разбирам. Безпокоите се, че дъщеря ви ще лети с механик? Не ви виня. Прав сте да внимавате. Само че с мен нещата са наред.

— Оо, моля ти се, татко, не губи толкова много време в приказки! — извика Фреди; изчерпала вече търпението си, тя подскачаше нагоре-надолу с разрошена коса и пламнали очи.

— Хайде, хлапе. Ще вземем „Пайпър Къб“, ей го там. Този следобед трябваше да имам урок, но го отмениха, тъй че той е зареден и готов за полет. — Макгайър посочи към миниатюрния самолет, паркиран вън от хангара; беше съвсем близо до тях.

Фреди се обърна и без да каже дума повече, се втурна към машината с всички сили; пилотът я последва веднага.

А Пол стоеше върху асфалтената настилка и се чувстваше глупак. Човекът беше ас, троен ас, летял бе за Франция в продължение на две години. Колко много бе преживял и колко смешна бе собствената му представа за романтичните въздушни рицари — бе си въобразявал, че те ходят непрекъснато с блестящи ботуши, елегантни бричове и препасано с колан кожено яке.

Пол седна на един сгъваем стол близо до хангара на летателното училище и остана да чака нервно завръщането на Фреди. Този „Пайпър Къб“ изглеждаше опасно малък.

Терънс Макгайър настани Фреди на лявата седалка в „Пайпър Къб“ пред таблото с контролните уреди, сложи й колана, заобиколи самолета и се покатери на дясната седалка. Нямаше нужда да проверява системите; беше го направил преди час. Погледна към небето и потегли, насочвайки се към края на непокритата, мръсна писта. Следобедната светлина в Драй Спрингс носеше златисти отблясъци, също като светлината в Гърция; и висинето бе толкова вълнуващо синьо, а въздухът така чист и подканващ, сякаш съдържаше някакво прекрасно обещание.

Фреди мълчеше и летецът я погледна в профил, за да види дали не е изплашена. Рядко някой довеждаше малко момиче за разходка. Идваха повечето момчета, и то къде-къде по-големи от това хлапе, макар че както беше избутана напред седалката, краката й лесно стигаха педалите за управление. Не, не изглеждаше изплашена, но нямаше и да е за първи път в последната минута да реши, че в края на краищата благодари и предпочита да не лети. Тя му се струваше, всъщност не бе точно възбудена, а по-скоро дълбоко погълната, сякаш това пътуване за удоволствие беше нещо, върху което се съсредоточаваше с всяко от сетивата си. Терънс Макгайър държа за минута пайпъра на края на пистата и прегледа предполетната си карта. После, преди да набере скорост за излитане, още веднъж хвърли поглед към спътничката си. Беше пребледняла под загара и сякаш задържаше дъха си.

— Добре ли си, хлапе? — извика летецът през шума на мотора. Тя кимна кратко, но не го погледна. Погледът й беше вперен върху предното стъкло и Мак можеше да се обзаложи, че тя дори не мигваше.

Щом се издигнаха във въздуха и достигнаха четиристотин и петдесет метра височина, Макгайър зае ешелона[7] и се отправи на изток, далеч от блестящите лъчи на залязващото слънце. Пътниците, които летяха за първи път, имаха според Мак достатъчно други проблеми, за да се занимават и с пейзажа. За разлика от някои пилоти Мак не намираше за нужно да се изфуква за сметка на пътника.

— Харесва ли ти гледката? — попита той Фреди; сега, когато бяха във въздуха, не му се налагаше да вика.

— Разкошна е. Повече от разкошна! Кога ще започне урокът? — попита тя.

— Урок? Какъв урок?

— Този урок, моят урок.

— Чакай, хлапе. Баща ти не спомена нищо за урок.

— Нямаше кога. През цялото време си приказвахте за войната. Аз трябва да взема първия си урок днес. Защо мислиш, че дойдохме в летателно училище?

— Ако знаех, че работата е такава, щяхме да сме все още на земята; щеше да се учиш как се прави предполетен преглед на този самолет. Така не се дават уроци — запротестира Макгайър.

— Ще го направя следващия път. — Фреди се усмихна за първи път, откак бяха напуснали летището.

— Точно така, дявол да го вземе. И не само следващия път. Всеки път. Окей, сложи си ръката на лоста за управление. Сега внимателно, бутни го напред. Какво стана?

— Тръгнахме надолу — извика Фреди в екстаз.

— Правилно. Дръпни лоста назад към теб. Сега какво?

— Тръгнахме нагоре.

— Напред слизаш, назад се качваш. Това е първото нещо, което трябва да запомниш. И най-важното. Всичко е важно, но качването и слизането е на първо място, хлапе.

— Да, господин Макгайър.

— Наричай ме Мак. Всички ученици ме наричат така. Ти как се казваш?

— Фреди.

— Име на момче, а?

— На френски не е. Всъщност се казвам Мари-Фредерик, само че на никой не разрешавам да ме нарича така. Какво е следващото нещо, Мак?

— Слагаш си краката на педалите за управление. Те контролират посоката на самолета. С тях завиваш, не с лоста. Ръчката е различна от автомобилното кормило, кормилото в случая са педалите. Сега натисни — внимателно — левия педал. Какво стана?

— Започваме да завиваме наляво.

— А как ще се върнеш, за да полетиш право напред?

— Десния педал?

— Натисни го. Добре. Сега дръж тази посока. Просто използвай лявата си ръка. Не толкова силно, това не е състезание по канадска борба. Добре. Сега пък погледни този циферблат, Фреди. Нарича се висотомер. Показва на каква височина си. А това е ръчката за газта. Ако я натиснеш навътре, самолетът лети по-бързо. Ако я изтеглиш, самолетът лети по-бавно. Все едно че подаваш повече или по-малко газ на кола. Разбра ли?

— Да — отвърна тя и в тази единствена секунда на внезапно проясняване всичките й възможности за координация се насочиха към контролното табло на „Пайпър Къб“.

— Гледай към висотомера, Фреди, и се опитай да издигнеш самолета още шейсет метра. Ще трябва да натиснеш ръчката за газта навътре и да издърпаш назад лоста. Ей! Не толкова бързо. Внимателно — внимателно — внимателно! Това иска самолетът и не го забравяй. Опитай отново, още шестдесет метра нагоре. Хм… по-добре беше. Сега го свали — внимателно — сто и двадесет метра надолу, за да се върнем там, откъдето започнахме. Какво смяташ да правиш?

— Да избутам лоста за управление напред и да изтегля ръчката за газта. Много, много внимателно.

— Правилно. Започвай.

Ехтящият смях на Фреди изпълни пространството. Тя можеше да пилотира самолет! Дланите на Мак не бяха на лоста. Летецът седеше в кабината със скръстени ръце и тя пилотираше самолета. През целия си живот беше знаела, че ще може да го направи, знаеше го със сигурност, която не се опитваше да обясни. Изглеждаше по-различно от онова, което беше очаквала, по… по… деловито заради всичките циферблати върху контролното табло, чието значение все още й бе неизвестно, но чудото, чудото, което бе очаквала като подарък, носен от вятъра, чудото, о, да, то беше там.

— По-добре да обърнем и да се отправим назад — рече Мак. — Ще управлявам аз, но ти дръж ръката си на лоста и краката на педалите и се опитвай да усетиш какво правя.

Неохотно Фреди отстъпи управлението.

— На колко години трябва да стана, за да мога да го пилотирам?

— Е, първо трябва да знаеш как, а ти все още не си подготвена. Но не можеш да се издигнеш сама преди шестнадесетия ти рожден ден.

— Какво! Кой го казва?

— Правителството. Закони. Проклетите глупаци — аз се издигнах сам, когато бях на дванадесет, но то беше в доброто старо време. Навремето, в самото начало, нямаше никакво дублирано управление, така че още първия път се издигаш сам, клатушкайки се.

— Излиза значи, че трябва да чакам четири години и половина — изплака Фреди. — Как ще издържа толкова дълго?

— Нямаш избор. Можеш да се научиш да летиш, но не можеш да се издигнеш сама, без инструктор.

— Четири години и половина — въздъхна нещастно Фреди.

— Посещаваш ли часове по трудово обучение в училище?

— В Сейкрид Хартс няма трудово обучение — рече Фреди с прискърбие.

— Смени училището, добре е да го направиш и посещавай часовете по трудово обучение. Това е като начало. И математика е също важно. Добра ли си по математика?

— Да — промърмори Фреди вцепенена. — Най-любимият ми предмет е.

— Не я пренебрегвай. Без малко математика не можеш да управляваш самолет. И ако щеш вярвай, но има хора, които не могат да се справят с математиката дори за да си спасят живота.

— Като сестра ми Делфин — оживи се Фреди за малко.

— Поне една от вас има име на момиче? Фреди, виждаш ли летището от тук?

— Разбира се. — Тя погледна косо към слънцето и посочи точното разположение на летището върху равнината Сан Фернандо, почти невидимо и много далеч от тях. — Видях го преди минута или малко повече.

— Хм — заключи Терънс Макгайър, той знаеше, че е там, защото винаги си беше на това място, но можеше да се обзаложи на каквото и да е, че никой друг не бе в състояние да го различи отгоре още от първия път. Впрочем, и той го бе видял току-що. Хлапето имаше добри очи. Повече от добри.

Щом се приготвиха да кацат, Мак попита:

— Кажи ми какво чувстваш, Фреди?

— Какво искаш да кажеш?

— Как усещаш самолета, докато го приземявам.

Озадачена, Фреди застана така неподвижно, сякаш се ослушваше за някакво откровение от небето, докато Пайпър се приближаваше към пистата, снижавайки се все по-ниско с всяка изминала секунда.

— Той иска да се приземи — извика тя възбудено. — Иска да се приземи, съвсем сам!

— Виж ти, и как разбра?

— Почувствах го, наистина го почувствах, Мак.

— Къде?

— Върху… на… върху седалището си.

— Върху седалището на полата ти?

— Точно така.

— Точно така. Там трябва да го почувстваш. Следващия път, когато летиш, носи панталони. — Терънс Макгайър приземи самолета и го подкара към летателното училище.

Пол се втурна към машината, побеснял от яд.

— Ясно ли ви е, че ви нямаше цял час? Не мога да го повярвам! Полудях от притеснение. По дяволите, Макгайър, къде ви е умът?

— Чакайте малко. Един урок продължава час. Пристигнахме три минути по-рано, ако трябва да бъда по-точен.

— Урок? — рече Пол невярващо. — Урок? Помолих ви да вземете Фреди на разходка, не съм казал нищо за урок.

Терънс Макгайър се обърна към Фреди, която го погледна в отговор с очи, за които знаеше, че виждат безкрайно далеч; гордата и строго изрязана линия на устата й говореше: „Знам, че съм виновна до смърт за лъжата си, само че си струваше.“

— Съжалявам, но мога да се закълна — вие наистина казахте, че Фреди иска урок — рече пилотът. — Съжалявам за недоразумението. Ужасно ми е неприятно, че ви притесних. Струва шест долара — четири за наема на самолета и два за урока. Ще ви взема обаче четири, щом е ставало дума само за разходка. О, и нека донеса един бордови дневник за тази млада дама.

Летецът забърза към офиса си, намери един бордови дневник и се върна обратно, вписвайки внимателно първите данни.

— Ето тук трябва да се подпишеш, Фреди. И го пази добре, не го губи.

— Ще го пазя — задъха се Фреди, лицето й светна от благодарност. — Ще го пазя. И, Мак, аз ще се върна. Не знам кога, но веднага, щом мога.

— Трябва да ми имаш малко доверие, хлапе. Никога не съм се съмнявал в това. Нито за минута. Доскоро, Фреди.

— Доскоро, Мак.

[1] Джакаранда — американско тропично дърво с красиво разделени листа и големи гроздове светлосини цветове. — Б.пр. ↑

[2] Камкуети — овални плодове, оранжеви на цвят и с големина на слива. — Б.пр. ↑

[3] Хенкок, Джон — американски държавник, първият, подписал Декларацията на независимостта. — Б.пр. ↑

[4] Да пеем, Мади, да пеем! — Б.пр. ↑

[5] Конфирмация — първо причастие. — Б.пр. ↑

[6] Столицата на щата Аризона. — Б.пр. ↑

[7] Ешелон — строго определена по международните стандарти височина на полета. — Б.пр. ↑

7.

Беше лятото на 1933 година и на терасата на Шато дьо Валмон в Шампан виконт Жан-Люк и виконтеса Анет дьо Лансел посрещаха Пол и Ив, придружени за първи път от техните дъщери. В рода на Ланселови имаше традиция — виното за първия тост на всяко празненство във Валмон се разливаше от господарката на замъка, а поводът днес беше повече от сантиментален или символичен.

— Разбира се, че Фреди е вече достатъчно голяма, за да пие шампанско — рече виконтесата, — особено по такъв знаменателен случай. — И тя напълни чашата на тринадесетгодишната Фреди точно толкова, колкото и на останалите.

Докато отпиваше, Пол осъзна колко много му беше липсвал Валмон и колко старателно си бе налагал да не мисли за дома на своето детство. Никъде другаде по местата на неговите скиталчества нямаше такова осезаемо чувство за хармония между земята и роденото от нея, сякаш ги свързваше някаква особена връзка, която можеше да докосне, ако се протегнеше. Благополучие и безгрижие ведно с изключителното чувство за гостоприемство витаеха из въздуха на Шампан. Никой от океаните, които познаваше, не му беше дал усещането за надмогване на собствените му физически и емоционални предели, както правеше това мързеливото, разтворило обятията си море от лозя. Над всички тях през седмиците на гроздобера се развяваше синьо-червеният флаг на Ланселови; по подобен начин в Помери се издигаше бял, а във Вьов Клико — жълт флаг.

Пол погледна с гордост към Ив, Делфин и Фреди, седнали на слънце. Бяха пристигнали току-що от Париж след няколкочасово пътуване с кола. А преди две седмици бяха напуснали Лос Анжелос с влак, бяха пресекли Щатите, за да вземат океанския лайнер до Франция. Пол имаше двумесечен отпуск и беше решил най-накрая, че е време да доведе семейството си в родовия дом, който дъщерите му не бяха виждали никога.

Уханието от цъфтежа на лозите рано през юни, наподобяващо това на часовничето, беше продължило две седмици и половина, тъй като през пролетта на тази година нямаше слани. Опрашването на цветовете беше станало през топло и влажно време, подпомогнато от онзи умерен вятър, за който се молят лозарите, и сега лозите спокойно издуваха зърна в долината, ширнала се под замъка.

Валмон беше разположен на север от Отвилер, селото, където през шестнадесети век бе пристигнал дон Пиер Периньон, установявайки се в манастира „Сен Пиер д’Отвилер“; отшелникът преживял цели четиридесет и шест години строг монашески живот, ала между часовете, прекарани в молитви към Бога, успял да намери и начина, превръщащ отличното местно вино в шампанско.

Някога замъкът беше заобиколен от букови гори, изобилстващи с дивеч, а сеньорите на Валмон засаждали лозя и правели вино само за собствено удоволствие или за удоволствието на приятелите си. Сега от издигнатата тераса на замъка, където през този прекрасен юлски ден семейството очакваше обяда, рядко можеха да се видят големи дървета. Докъдето стигаше погледът, имаше само лозя, засадени в съразмерна безкрайно приятна за окото мрежа от парцели. Заоблените меки хълмове, върху който зрееше едно истинско голямо богатство, придаваха на селския пейзаж сигурност и миролюбие, при все че през последните сто години точно тук, върху тези ценни и твърде уязвими склонове на източната граница на Франция, се бяха водили двете големи войни, променили сериозно историята на Европа.

Но войната, дори мисълта за нея, днес изглеждаше невъзможна за Пол. Горчивината, с която старите Лансел бяха посрещнали навремето женитбата му с Ив, най-накрая се бе разсеяла. През отминалата зима майка му бе изпратила дори писмо, за да се извини за острите думи, с които някога бе отсъдила, че неговата женитба ще му струва кариерата. „С годините — беше писала тя — започнах да разбирам: без Ив и децата ти никога нямаше да си истински щастлив — не, дори и да се именуваше посланик при двора на свети Джемз.“

Отстъплението от дълго отстояваната й позиция не се дължеше на всеизвестния, но, общо взето, митологизиран ефект на възрастта. Напротив, изминалите години обикновено правеха аристократичните французойки още по-догматични и по-малко отстъпчиви в мненията си, отколкото през младостта им — нещо, което впрочем бе характерно за жените от всяка социална класа и във всяка страна по света.

Ако Гийом, по-големият син на Ланселови, се бе оженил и имаше деца, Анет дьо Лансел може би щеше да се чувства сигурна в продължението на рода. И може би тогава щеше да продължава да подхранва своята ненавист към Ив. Но Гийом остана заклет ерген, който не харесваше децата точно толкова, колкото и се радваше на свободата си. Накрая виконтесата бе приела факта, че освен децата на Пол никога няма да има други внуци. И макар винаги да даваше гласност на разочарованието си от безотговорното, егоистично и късогледо поведение на по-големия си син, тя усещаше, че е настъпило време да се сдобри с единствената си снаха, която пък почти сигурно щеше да остане без етърва.

Сега присъствието на нейния Пол и семейството му, всичките все още в пътническите си дрехи, я караше да изпитва дълбока радост, че се бе решила да организира това посещение. Гийом и Жан-Люк слушаха с внимание разказа на Ив за пътуването. Снаха им — преметнала грижливо скроеното, широко в раменете синьо сако от пике на летния си костюм от Адриан около облегалката на градинския стол, свалила малката си шапка с извита периферия и кръстосала краката си небрежно под елегантната и дълга до средата на глезените пола — представляваше картина на оживление и непринуденост. Анет дьо Лансел разглеждаше внимателно Ив и колкото и да й бе трудно да го признае, все повече се убеждаваше, че насреща й стоеше жена, с която всяка свекърва може да се гордее. Но тези, които веднага събудиха любовта й, бяха внучките — особено Делфин.

Съществува ли на света друго толкова прелестно петнадесетгодишно създание? — питаше се тя. Наистина, Делфин не притежаваше показната и предизвикателна красота на паун. В нейната кадифена прелест обаче имаше нещо толкова деликатно и вълнуващо, че всеки, който я срещнеше, изпитваше възторженото чувство на откривател. Огромните тъмносиви, по-точно мистериозно сиви очи, които блестяха като призрачна мъгла над здрачно море, бяха някак твърде раздалечени под високите извити вежди. Ръждиво-кестенявата й коса, оформена на челото й в ясно изразен триъгълник, се къдреше с възхитителна мекота около врата, с блясъка на ценно, фино полирано дърво. Ръцете й бяха нежни, а изящните й пропорции толкова съразмерни, сякаш беше моделирана от изкусен ваятел. Малката брадичка увенчаваше лицето с форма на сърце, напомнящо ликовете на няколко от благородните дами във фамилните портрети на Ланселови — предишните господарки на Валмон. Делфин беше средна на ръст и толкова крехка, толкова уязвима, че докато я гледаше, баба й почувства как в нея се надигат всичките й покровителствени инстинкти. Тя бе рядко момиче, съвършената девойка, помисли виконтесата. Като че ли беше отгледана във Франция.

Мари-Фредерик, или Фреди, както настойчиво я наричаха — продължаваше разсъжденията си Анет дьо Лансел, усещайки все пак някакво макар и съвсем леко неодобрение по този повод, — не можеше да бъде сбъркана с друга, освен с американка. Ала как беше възможно това, след като и двамата й родители бяха французи, виконтесата не можеше да проумее. Дължеше се, изглежда, на калифорнийския въздух, тъй като никое френско момиче на тринадесет не можеше да си позволи да бъде толкова дългокрако, така живо, с такова осезаемо присъствие. Очевидно беше наследила височината и цвета на очите си от Пол — трябва да бе доста по-висока от сестра си — и екстравагантността на вътрешното си равновесие от майка си. Ала косата й! Цялата тази ярка, гъста, неуправляема маса! Бе красива, да, не можеше да го отрече, но същевременно толкова… толкова неподходяща, толкова фрапантна. И толкова червена. Разбира се, бяха съществували и цели поколения червенокоси Ланселови, но дали е имало някой с такава натрапваща се коса? Защо Ив не се опитваше да я опитоми? Или ако това се окажеше невъзможно, не можеше ли да настоява по-малката й дъщеря да придобие по-женствен вид? И все пак Фреди беше така безкрайно мила, докато внимателно отпиваше от първата си чаша шампанско и се оглеждаше наоколо със страхопочитание!

Фреди знаеше, че баща й е израснал в замък, но видът на действителния Валмон я порази. Преброи трите романтични кули, чудейки се кой живее в тях. И какво ли правеха, размишляваше тя, във всички тези стаи зад прозорците? Колко ли камини трябва да има, че да отговарят на многото и със сложна форма тухлени комини? Преди не свързваше думата „шато“ с представата за замък, ала баба й настояваше, че Валмон е само малък замък, един от петте в Шампан, и че най-големият от тях, Монтмор, притежава ров, доста по-обширен парк и спираловидно стълбище, толкова широко, че по него можел да се изкачи човек на кон. Каква екстравагантна идея?

Анет дьо Лансел погледна часовника си. Оставаха десетина минути до обяда, а тя все още не бе поднесла замислената изненада. Е, какво пък, обедът може да почака!

Пет минути по-късно, докато всички отпуснато наблюдаваха как Гийом отваря втората бутилка шампанско, от горичката отдясно на замъка, отделена от него само с малко пространство добре изравнен чакъл, внезапно се появи галопиращ конник. Очевидно ездачът не очакваше да намери някой на терасата, тъй като гледаше встрани от тях, към конюшните. Щом ги видя, отхвърли рязко глава и спря отведнъж, само на няколко крачки. Фигурата му се извиси някак заплашително над тях, застинала върху огромния дорест кон. Настъпи такава тишина, че дори слабото шумолене на листата в лозето им се стори звучно като плясъка на разбиващите се в основата на параход вълни. Неловкото мълчание наруши единствено гласът на Анет.

— Слез от този звяр и поздрави новопристигналите, скъпи. Не съм преувеличила, когато ти обещах изненада на обяд, нали, Бруно?

Бруно, висок и силен осемнадесетгодишен младеж, скочи от коня бързо и все пак в движението му се прокрадна нещо преднамерено, сякаш бе облечен в доспехи; възвърнал самообладанието си, той тръгна към хората, чието пристигане баба му бе скрила така внимателно от него. Всички изчакваха приближаването му с различни чувства.

Фреди и Делфин просто зяпнаха от любопитство; не бяха виждали брат си, освен на стари снимки. Бруно! Най-после! Пол пък бе връхлетян от чувство на горчива обида и все пак не можа да не отбележи какъв великолепен младеж бе станало момчето. А Ив настръхна, сякаш я бяха ударили през лицето; значи това беше синът, разбил сърцето на Пол с упоритото си, непонятно поведение; всяка година обещаваше, че ще ги посети, и щом лятото настъпеше, намираше причини да отложи пристигането, докато стана съвсем ясно, че той изобщо няма намерение да се срещне с баща си и своите природени сестри. Колкото до Анет дьо Лансел, то тя изпита почти детска радост, че е инициаторът за семейното събиране, планирано от нея в пълна тайна; знаеше само съпругът й, когото в крайна сметка бе успяла да убеди, че точно така е най-правилно да се постъпи.

Що се отнасяше до самия Бруно, то неговите чувства бяха скрити от съвършената и автоматична учтивост; можеше да прибегне към нея при всякаква ситуация, учтивост, която в други времена не беше изневерявала на благородниците дори по пътя им към гилотината. Той прегърна Пол, все едно че се бяха разделили миналата седмица; целуна ръка на Ив, промърморвайки вежливо „Бонжур, мадам“, и се здрависа с Фреди и Делфин, сякаш бяха млади дами на неговата възраст.

— Можеше да ме предупредиш все пак — рече младежът тихо, едва докосвайки с устни бузата на баба си.

— Бруно, скъпи, мислех, че така е най-добре. Толкова по-лесно за всички ни е — отвърна тя, пренебрегвайки думите му по такъв грациозен, но твърд начин, че дори той не успя да отвърне нищо.

На Анет дьо Лансел й бе добре известно, че Бруно се беше противопоставял на запознанството с мащехата си и своите природени сестри. След разтърсващата повторна женитба на Пол тя и маркиз и маркиза Дьо Сен Фрейкур бяха установили, че са на едно мнение по въпроса за Ив Кудер. Снахата се превърна в техен общ враг. Ставайки член на семействата им, тя ги бе наранила дълбоко по начин, който техните семейства трябваше да търпят до края на живота си. Времето никога нямаше да избърше петното от този неравностоен брак.

С течение на годините Гийом си оставаше упорито и категорично неженен и значението на Бруно за тях порасна. Освен че бе единственият представител, в чиито вени течеше кръвта на Сен Фрейкур, той се явяваше и последният наследник от мъжки пол в този клон от семейството на Ланселови. Един ден, далеч в бъдещето, във Валмон нямаше да има друг виконт Дьо Лансел, освен Бруно.

Дядото и бабата често обсъждаха това време, седнали след вечеря в малката всекидневна на любимите си тапицирани с брокат кресла и протегнали крака към камината. След смъртта им Гийом и Пол щяха да наследят замъка и лозята по равно. Ако бездетният Гийом умре преди Пол, Пол щеше да наследи всичко. Но после, след смъртта и на Пол, неговата вдовица, ако е все още жива, и трите му деца следваше да получат равни части.

Техният обичен Бруно никога нямаше да бъде единственият собственик на семейната земя. Той ще трябва да дели тези уникални хектари с две дипломатически циганчета, две непознати чужденки, които не бяха имали предимството да израснат във Франция, две момичета, дето навярно щяха да се омъжат задруги съмнителни чужденци и ще народят деца; всяко от тях ще наследи пък дял от владението, докато то бъде раздробено на прекалено много парчета, така че да не може да запази дори малко от онази идентичност на Ланселови, превърнала се в част от самата почва на Шампан.

Щом Бруно отиде в стаята си, за да смени набързо костюма за езда, а Ив заведе Фреди и Делфин да си измият ръцете преди обяда, Анет дьо Лансел почувства как на сърцето й олеква. Делфин и Фреди, които винаги бяха говорили на френски с родителите си, имаха съвършен акцент и изглеждаха така нетърпеливи да се срещнат с дядо си и баба си, така любещи, така мигновено примамени от Шато дьо Валмон, че нея внезапно я обзе озарение: не, в края на краищата момичетата не могат да бъдат циганчета, те са истински Ланселови, завърнали се след много години от странстване в пустинята. О, да, тя наистина постъпи умно, като покани всички по едно и също време. Но най-умното беше, че не каза на Бруно.

Непроницаем, помисли Ив, докато по време на обяда наблюдаваше Бруно — напълно непроницаем, обвит в любезност, толкова полирана, толкова масивна и солидна, че сякаш бе част от тежките прибори от семейно сребро, строени отстрани на всяка чиния. Беше по-правдоподобно да си представи, че може да вземе един от ножовете между два пръста и леко да го огъне назад, докато върхът на острието докосне дръжката, отколкото да повярва, че Бруно ще смени някога скептично извитите нагоре ъгълчета на устните си с истинска усмивка. Без какъвто и да е жест или дума, които можеха да бъдат забелязани от някого в семейството, той й бе дал да разбере с абсолютна сигурност едно нещо: тя не съществуваше за него, никога не беше съществувала и нямаше да съществува и за в бъдеще. Не я забелязваше дори когато изглеждаше, че отговаря на въпроси, изречени от нея. Струваше й се, че под живия блясък на кафявите му очи живееше скрит слепец, смразяващ и неумолим. Дали това впечатление не идваше просто от фалшивата му усмивка, или пък от това, че не харесваше устата му; наистина нейните дълбоко извити, възпълни очертания противоречаха на решителното му мъжествено лице.

И все пак, какво съм му сторила, запита се Ив сърдито. Вниквайки в традициите на френската аристокрация, тя можеше да разбере — или поне се опитваше да разбере — защо на Ланселови им трябваше толкова време да я приемат, ала Бруно беше от друго поколение, от поколението на нейните деца.

Нейните собствени родители отдавна й бяха простили някогашния скандал. Бляскавата й женитба им беше позволила отново да изправят главите си и преди да починат в края на двадесетте и двамата в една година, те бяха посетили Австралия и Кейптаун и прекарали там по няколко седмици.

И ето че под повърхността на обедния разговор, оживен както винаги, когато на масата се съберяха винопроизводители, Ив се запита и за това дали трябва да търси начини за общуване с Бруно, или чисто и просто да отстъпи и да приеме неговата необяснима неприязън.

Вълнуващ е, казваше си Делфин, докато наблюдаваше как Бруно разговаря като възрастен — нещо, което не бе забелязвала досега у друго осемнадесетгодишно момче. Никой от по-големите братя на съученичките й нямаше толкова изправена стойка, сякаш пространството наоколо им ги плашеше; не приличаха на Бруно дори онези, които се опитваха да се държат като всезнайковци само защото имаха коли й можеха да отидат с тях до плажа или до лятното кино, или до някоя от сладкарниците „Къри“ за петнайсетцентов фруктов сладолед с карамел и фунийка „Майл Хай“. Делфин се беше подигравала на мнозина от тези момчета, забавлявала се бе с израженията им, когато отклоняваше поканите им, тъй като Ив беше постановила; не можеше да излиза на срещи, докато не навършеше шестнадесет.

Според Делфин Бруно изглеждаше като двадесетгодишен. Тъмните му гъсти вежди сякаш тежаха на неговото широко, добре оформено чело, а красиво извитият, властен нос доминираше върху лицето му. То беше толкова различно от писналите й американски физиономии, толкова по… по… тя налучкваше думата, ала можа да се сети само за цивилизовано. Да, то бе, почувства Делфин, без да имаше и представа за понятието фамилна традиция, то бе лице, което продължаваше някаква дълга върволица от прадеди, лице с история. Дали и моето е такова, чудеше се Делфин. И предусещаше с дълбоко удовлетворение, че знае отговора.

Непознат, рече си Пол. Едва разпознаваше в Бруно онова твърде високо, твърде слабо, амбициозно и нетърпеливо момче, което бе срещнал преди осем години; дете с писклив, ентусиазиран глас, мечтаещо за големи неща.

Бруно се бе издължил още повече, ала развитите му мускули балансираха височината точно както носът му, някога твърде извит, сега изглеждаше съвсем на място. Младежът излъчваше авторитет, изглеждаше дори властен, докато разговаряше с ледено спокойния глас на възрастен; шегуваше се със своята любяща баба, съобразяваше се с дядо си и чичо си Гийом, очароваше Делфин и Ив и както се струваше на Пол, дори Фреди.

Сигурно осъзнаваше, че е станал център на внимание въпреки посещението на четиримата Лансел. Сякаш те всички бяха дошли специално да видят него, а той снизходително им го разрешаваше. Не личеше да изпитва неудобство от неочакваната среща с баща си. Не беше казал нито дума за дългата им раздяла, за неспазените обещания и Пол ядно се закле никога да не го разпитва за причините. Каквито и да бяха те, Пол не искаше да ги знае, защото само можеха да му причинят болка.

— Кажи ми, Бруно, кога ще ходиш войник? — попита Пол.

— Тази година, татко, веднага след лятната ваканция. Постъпвам в кавалерията заедно с много мои приятели. Ще бъде забавно.

— Внимавай да не съсипеш някоя военна кранта — измърмори Гийом. — Може и да не са силни като моя „Император“. Беше напълно изтощен след днешната езда.

— Съжалявам, чичо. „Император“ не беше язден от много отдавна, а чувствах, че се нуждае от един добър галоп; щеше да бъде жестоко да го възпирам, но иначе си абсолютно прав. Няма да се повтори, уверявам те. При все че момчетата ти от конюшнята не го упражняват достатъчно.

— Ще поговоря с тях — рече Гийом отчасти умилостивен.

— Кавалерията ли каза? — задъха се Делфин, впечатлена като никога.

— А след военната служба, моето момче? — намеси се и виконт Дьо Лансел. — Решил ли си вече какво ще правиш?

— Всъщност не, дядо. Все още обмислям ред неща.

— Искаш да кажеш, че си се отказал от Института? — обади се Пол остро. — Какво стана с плановете ти да ръководиш страната си?

— Само погледни, татко. Социалистическият кабинет на Пол Букур просъществува пет седмици. Новото правителство на Даладие е пълно с жалки глупаци. Между разправиите на неговите радикали като Ерио, безпомощни люде като Лавал и компания и онази тълпа от либерали и профсъюзни лидери ние се оказваме с нарастващ дефицит и стотици хиляди безработни. Междувременно Даладие не може да измисли нищо по-добро, освен да увеличи подоходния данък. Не, благодаря, аз съм идеалист и предпочитам да стоя настрана от тази каша.

— Щом си сигурен, че те грешат, какво би предложил ти на тяхно място? Лесно е да критикуваш, особено от идеални позиции — поде Пол, побеснял от високомерния тон, с който Бруно говореше за някогашната си амбиция; нали заради нея бе убеждавал Пол да го остави във Франция.

— Силен мъж, един силен мъж вместо двадесет и трима кретени.

— Толкова просто, а? А откъде мислиш, че ще се появи въпросният силен мъж, Бруно? Как ще се сдобие с власт?

— Няма нужда да ходим далеч, татко. Хитлер направи точно това в Германия, от януари насам, откакто стана канцлер.

— Хитлер! И ти одобряваш този… този… безподобен престъпник?

— Да речем, че не мисля за него с такива опростени понятия. Разбира се, аз не го харесвам — пък и кой ли французин би го приел, но трябва да признаем, че е политически гений. Завладя страната само за месеци, превърна я в палка. Обяви комунистическата партия извън закона, постави евреите на мястото им. Методите му са силни и позитивни, ала не позволява на нищо да се изпречи на пътя му.

— Нима предлагаш и Франция да се сдобие с неин собствен Хитлер? — изкрещя Пол, надигайки се от стола си.

— Хайде, хайде — рече Анет дьо Лансел припряно, — абсолютно ви забранявам да говорите за политика на масата. Особено днес. Това е голям ден за нас и няма да го провалите просто така! Жан-Люк, сипи на Пол още малко вино. Момичета, за вас имам специален десерт. — Виконтесата позвъни за иконома, доволна, че мъжете утихнаха. — Ако ви хареса, ще накарам готвача да ви научи как да го правите. Винаги съм смятала, че стопанката на къщата трябва да знае да готви независимо колко добър готвач има. Не си ли съгласна, Ив? В края на краищата как иначе ще разбереш, че сладкишът е направен добре?

— Напълно съм съгласна — кимна Ив веднага, виждайки, че ръцете на Пол треперят от ярост. Благоразположението на Бруно, ето нещо, което не държеше да спечели на всяка цена, размишляваше тя. Как можеше да е син на Пол?

Когато обедът най-сетне приключи, Делфин и Фреди отидоха в стаята си да се преоблекат.

— Не е ли вълнуващо да имаш брат, Фреди? Намирам го разкошен, а ти? — рече Делфин на сестра си веднага щом останаха сами.

— Подарявам ти моята половина от него — отвърна Фреди.

Делфин се извърна рязко, невярваща на ушите си. Това, че Фреди си бе глътнала езика пред Бруно, не означаваше, че трябва да се изказва оскърбително за най-красивото момче, което и двете бяха виждали някога.

— Какво имаш предвид?

— Мисли се за голямо лайно — продължи Фреди предизвикателно.

— Мари-Фредерик! Ще попитам баба дали не мога да получа самостоятелна стая. Не искам да деля нищо с теб. Отвратителна си.

— Лайно на пръчка — повтори Фреди. — Със захар отгоре.

Няколко дни по-късно, рано сутринта, докато нощната роса не бе изсъхнала все още, Ив излезе да бере рози; носеше две специални плитки кошници и чифт остри градинарски ножици; бе ги открила в приземния етаж на Валмон. Там се намираха и трите големи мивки, в които потапяха цветята преди подреждането им. Свекърва й я бе помолила да се погрижи за букетите предната вечер.

— Винаги го правя сама — рече й тя на масата, — не позволявам на градинарите да берат розите — розовата градина на Валмон е особената ми гордост. Чудех се — дали няма да ти е приятно ти да се заемеш утре с цветята, Ив?

— Разбира се — беше отвърнала Ив щастливо, съзнавайки, че прехвърлянето на работата, до която не бе позволено да се докосва някой друг, е знак за това колко много бе променила свекърва й отношението си към нея.

— Сигурно си наясно… — продължи колебливо виконтесата.

— Че трябва да подрязвам стеблата във вода?

— Откъде знаеш какво възнамерявах да кажа?

— Майка ми ме учеше на същото, когато бях дете — отвърна Ив.

— А казвала ли ти е да слагаш във водата няколко капки белина и малко захар, за да удължиш живота на розите? — попита Анет дьо Лансел.

— Никога не съм чувала тази рецепта. Ние пускахме монета във вазата. Върши ли работа?

— Не особено, ала и аз го правя понякога. — Двете жени си размениха съучастнически, объркващи мъжете на масата погледи; на тях им бяха чужди тревогите около цъфтящата градина. Те никога не се бяха опитвали да определят дали розите са в най-добрата си форма за украсата на поредното парти, или храстите се намират просто в една от техните влудяващи междинни фази, покрити с обещаващи пъпки, от които в крайна сметка не се показваше цвят. А не по-малко вбесяващо бе, когато цветята окапеха точно в деня преди брането им.

До розовата градина на Валмон се стигаше през лабиринт от високи живи плетове, строго подкастрени в редици, където децата на Ланселови бяха играли на криеница от векове.

Ив огледа наоколо, щракайки с ножиците във въздуха, спираше се само пред онези рози, които бяха готови за откъсване — отрязаните ненавреме пъпки понякога не се разтваряха изобщо. При все това и двете кошници бяха препълнени скоро с цветове. Ив знаеше, че поема риск, ала не можа да устои на изкушението да ги натрупа в преливаща купчина, понеже розите, останали на храстите дори един ден в повече, се разтваряха твърде бързо от топлината и се похабяваха. Ето така — вдигнала препълнената кошница на една ръка разстояние пред себе си, тя пое някак странишком по тясната пътека обратно към замъка. В момента, когато излизаше иззад поредния плет, отнякъде внезапно изскочи Бруно, вероятно забързан към конюшните. Ив спря рязко, стресната от изненадата. Кошницата в ръката й се заклати и розите до една се изсипаха върху посипаната с чакъл пътека.

— Ох! Изплаши ме — рече тя смутено, поставяйки внимателно другата кошница на земята. — Дано поне не се е наранила някоя. — Ив коленичи и започна да събира разпилените цветя колкото можеше по-внимателно и бързо. Докато ги подреждаше едно по едно, забеляза, че няколко от розите бяха паднали върху ездитните ботуши на Бруно, сраснали се неподвижно със земята. Ив погледна към него, изумена, че все още не е започнал да й помага; завареният й син обаче стоеше с плътно скръстени ръце и със стиснати устни, вторачен право напред. Върху лицето му имаше израз на нетърпеливо презрение, сякаш тя бе прислужница, която току-що го бе опръскала с мръсна вода от кофата и сега трябваше да я забърше. Все още коленичила, Ив механично продължи работата си, очаквайки вълната от ярост, която внезапно я бе завладяла, да отмине.

— Бруно, какво чакаш? Защо не помагаш на Ив? — прозвуча гласът на виконтесата, а после и самата тя се показа иззад един от живите плетове.

Ив се изправи.

— Всичко е наред, Анет. Изглежда, Бруно се страхува от тръните. Чак е окаменял от страх. Хайде, Бруно, бъди добро малко момче и тичай да яздиш.

Този следобед Анет дьо Лансел беше помолила Бруно да покаже на Фреди и Делфин катедралата в Реймс. Фреди обаче твърдо отказа; заяви, че предпочита да поязди с чичо си Гийом, отколкото да разглежда катедрали. Всъщност щеше да й е приятно да посети Реймс, но не можеше да си представи, че цял следобед ще трябва да наблюдава как Делфин се възхищава от Бруно. Ако господинчото беше филмов актьор, мислеше си Фреди с отвращение, сестра й сигурно щеше да стане основателка и председателка на клуба на неговите почитатели.

Фреди обичаше Делфин силно, чувството й беше почти майчинско и толкова сраснато с нея, че се бе превърнало в нейна неотменна същност. Почти нямаше моменти, в които Делфин да не бе на преден план в живота й, по-близко в много отношения, отколкото майка й или баща й.

Но когато Фреди решеше, че Делфин се държи тъпо, не можеше да се въздържи да не побеснее. Тя живееше с убеждението, че е родена да покровителства Делфин, сякаш беше по-голямата, а не по-малката сестра. Фреди ценеше сестра си. Макар че Делфин беше понякога направо влудяваща пълна фантазьорка, толкова вироглава и инатлива и така навикнала да постига своето, че почти не чувстваше нужда от защита; нещо повече, беше й неприятно дори когато Фреди се опитваше да й я наложи. Стигаше се дотам, че те се сбиваха, но тъй като Фреди бе по-силната от двете, се налагаше сестра й да използва думи вместо удари. Ах, как ми се иска да я напердаша, мислеше си Фреди, докато яздеше в тръс до мълчаливия си чичо с превантивна цел.

Делфин пък беше безкрайно доволна от отсъствието на сестра си. Иначе никога нямаше да може да опита първата си цигара под зоркото око на Фреди, помисли си тя радостно, докато Бруно й показваше как да вдишва, подавайки й запалената цигара; в този момент той успяваше, макар и съвсем бавно да шофира колата на стария виконт, отстъпена им за следобеда.

— Не ми харесва особено — призна Делфин, разочарована от първото дръпване и лютивия давещ дим. — Но все пак с цигарата ще изглеждам по-голяма.

— На колко години си? — попита спътникът й повече от любезност.

— Почти на шестнадесет — отвърна тя, преувеличавайки с доста месеци.

— Значи наближаваш опасната възраст — заключи той с нещо, което трябваше да наподобява смях.

— Ами, опасна! Майка ми дори не ми позволява да излизам с момчета до следващия ми рожден ден — запротестира Делфин. — На шестнадесет години само се започва.

— Ами твоята майка има сериозна причина да те държи заключена. Навярно се страхува да не си наследила нейните наклонности — подхвърли Бруно небрежно.

— О, Бруно, не говори глупости — изкикоти се Делфин. Но не можа да реши дали трябва да се чувства поласкана или не. — Какво искаш да кажеш, какви са тези „наклонности“?

— Сигурно си чувала… ами за нейното минало.

— Минало ли? Тя е от Дижон. Това ли имаш предвид?

— Не, забрави думите ми. Не е важно.

— Това изобщо не е честно! — почти извика Делфин възмутена. — Не можеш да правиш намеци и после да ме караш да ги забравя.

— Наистина няма значение, Делфин. Е, да речем, че намирам за забележително как майка ти е възвърнала доброто си име. Това само ти показва какво може да направи времето — както и късата памет на повечето хора. Разбира се, миналото на майка ти се отрази зле на татко. Но, от друга страна, той има като компенсация теб и Фреди. Очевидно си е заслужавало.

— „Минало“? Бруно, трябва да ми кажеш! — настоя Делфин, изпълнена с любопитство.

— Питай самата нея, щом толкова искаш да знаеш. — Бруно запали цигара и за себе си, сякаш считаше темата за приключена.

— Мисля, че ти просто разиграваш театър. — Делфин нарочно вложи презрителна нотка в гласа си — знаеше, че предизвиква сигурна реакция. После дръпна съвсем слабо от цигарата си и се зае да изучава пейзажа с интерес. — Колко остава до Реймс?

— Предполагам, знаеш къде е започнала да пее? — отбеляза Бруно след кратичка пауза.

— В Дижон, разбира се. Взимала е частни уроци при най-добрия преподавател в града. Откакто се помня, мама все пее вкъщи. Двете с Фреди знаем повечето й песни наизуст. Разбира се, тя не е вече професионална певица, но непрекъснато я молят да участва в програмите на най-важните благотворителни балове в Лос Анжелос — отвърна Делфин гордо.

— Нима? Благотворителни балове? Колко почтено звучи. — Бруно се изсмя късо. — А казвала ли ви е, че е избягала от къщи в Париж?

— Бруно, не! — изписка Делфин кокетно. — Наистина ли! Колко вълнуващо!

— Навремето не е било толкова вълнуващо — заключи Бруно мрачно. — Считало се е много… ами няма друга дума освен… низко. Била е само на седемнадесет години и е избягала с някакъв евтин, третокласен певец от мюзикхол. После са живели заедно в Париж като любовници, преди да срещне нашия баща и да го накара да се ожени за нея. Твърди се, че е имала и други любовници.

— Кой ти наговори тези ужасни лъжи! — извика Делфин, удряйки с юмруци по крака му. Той я отблъсна.

— И двете ми баби, ето кой. Дядо ми Лансел — също; според него това е причината и за неуспешната кариера на баща ни. С биографията му от войната и с неговото име той трябваше досега да е станал посланик, вместо да го заточват колкото може по-далеч от Франция.

Бруно погледна към Делфин. Тя бе извърнала глава.

— Баба ми по майчина линия, благородната Сен Фрейкур — продължи Бруно почти непринудено, — ми каза, че никой в Париж нямало да приеме майка ти, знаейки, че е живяла открито с мъж, за когото не е била женена, и че е работела в мюзикхол — сред клоуни, разказващи мръсни вицове, и тълпи от чисто голи момичета. А после е излизала майка ти, за да изпълни малкия си номер, пеейки популярни любовни песни в яркочервена рокля и червени обувки — характерния й стил на обличане, както разбирам. Била е известна като „Мади“. Ето защо считам за постижение това, че е успяла да се превърне в съвършена дама след брака й с татко. Мисля дори, че трябва да й се възхищаваме.

— Не вярвам нито на една твоя дума! Ти си измисляш всичко! — Делфин бе изпаднала в ярост, породена от шока и желанието за отрицание на всичко чуто.

— Попитай тогава когото и да е. Ако смяташ, че съм лъжец, питай баба. Или дядо. Питай родителите си. Всяка дума е истина. Аз съм израснал с тази история. Удивен съм, че са успели да я запазят от вас. Но това вече обяснява и защо толкова късно ви довеждат в родината ви.

— Татко беше назначаван в чужбина. Трябваше да го придружаваме — изрече Делфин и се разрида. Бруно спря колата отстрани на селския път и изключи мотора.

— Наистина съжалявам, Делфин. Моля те, не плачи. Слушай, аз наистина мислех, че вие сте наясно с всичко това — случило се е толкова отдавна, че вече няма значение. Хайде, нека ти избърша лицето. Да не мислиш, че на мен ми е било добре; изобщо да не познаваш майка си, да нямаш и баща, защото той винаги се е намирал толкова далеч. Все едно че бях сирак. Как ще ти хареса да те отглеждат дядо ти и баба ти?

— Ако си имал нужда от баща, защо не дойде да живееш с нас?

— Исках да дойда! Но дядо и баба Сен Фрейкур не ми разрешаваха дори да ви гостувам. Те са много старомодни и считаха, че майка ти ще ми повлияе лошо.

— Това е най-глупавото нещо, което някога съм чувала!

— Такива са, но трябва да ги познаваш, за да разбереш.

— Никога няма да разбера хора като тях! — заключи Делфин поривисто.

— Няма и да ти се наложи. Виж, като че ли не биваше да ти разказвам тия неща. Нека просто приемем, че никога не си ме питала, а аз никога не съм ти отговарял. Защо да ни притесняват предразсъдъците на старите хора? Хайде, Делфин, издухай си носа. Вече сме почти в града. Ще отидем в някоя сладкарница, ще пием лимонада, после просто ще поскитаме. Можем дори да погледнем катедралата, щом сме тук. За да е доволна баба.

Не, аз пък на всяка цена ще разпитам мами, казваше си Делфин, докато Бруно палеше колата. Защо трябваше да вярва на Бруно или на неговата баба?… Ами ако майка й наистина е избягала от Дижон, когато е била на седемнадесет? Ами ако наистина е имала любовници и е живяла с тях?

Тя никога не говореше за собствената си младост, не разказваше дали е ходила на забави, срещала ли е момчета, получавала ли е покани за танц и как е срещнала баща им, както бе нормално. Наистина имаше… винаги имаше… нещо. Не точно тайно, но нещо… неизказано, мистериозно… нещо липсващо… нещо, което тя не можеше дори да назове… празнина някаква… която казваше на въображението на Делфин, че майка й е различна от майките на нейните съученици. Ала, от друга страна, какво, ако това, което беше казал Бруно, е истина? Какво, ако тя е била… Мади?

Разбира се, Делфин не му вярваше, но за всеки случай нямаше да сподели с никого чутото. Не я интересуваше повече. Това беше лична работа на майка й. Тя самата никога нямаше да мисли за тия истории. Нямаше значение. Дори да беше истина, нямаше никакво значение.

Веднъж след вечеря, в края на първата седмица от лятното гостуване, Жан-Люк дьо Лансел помоли синовете си и Бруно да се поразходят с него.

— Вземете си пуловери — рече той. — Вечерта ми изглежда хладна.

Пол и Гийом се спогледаха. Явно, в тази гореща юлска нощ баща им бе изпитал желание да посети избите си. Както навсякъде в Шампан, те бяха вкопани във варовиковата почва на такава голяма дълбочина, че и през най-горещия и най-студения ден на годината температурата в тях никога не надвишаваше възхладните десет градуса по Целзий.

— Не се притеснявай за мен, дядо — обади се Бруно и не забеляза как виконтът откачи едно дебело сако от гардероба до вратата на замъка и го преметна през ръката си заедно с пуловера, който бе взел за себе си.

Значи Бруно никога не беше посещавал избите, помисли Пол, щом четиримата тръгнаха. Сигурно не е проявявал интерес. Или може би татко е смятал, че все още не е достатъчно пораснал. В крайна сметка той не покани Делфин или Фреди, нито дори Ив, а избите на Лансел положително щяха да бъдат по-интригуващи от всичко останало в имението. Те не бяха толкова големи, колкото дългите шестнадесет мили изби на гигантската фирма „Моет & Шандон“, нито пък толкова необикновени като тези на Помери, в които всяка от свързващите галерии имаше различен свод, в романски, готически или нормандски стил. И все пак Пол знаеше, че на момичетата щеше да им хареса една подобна разходка из подземията. Посещението на коя да е изба на големите производители на шампанско беше откритие за всеки, който си представяше, че това са тъмни, плесенясали и покрити с паяжини мазета. Избите на Лансел не правеха изключение. Четиримата мъже се озоваха в истински подземен град, добре осветен, добре вентилиран и павиран, с широки проходи, водещи към по-тесни пътеки, които пък се пресичаха равномерно от други, така че незапознатият рискуваше съвсем скоро да се загуби между високите над два метра стени, образувани от хиляди бутилки шампанско, наредени една над друга върху тънки плоскости от дърво. Ето по този начин се оформяха дълги, строго подредени възвишения, широки три метра, защитени в дълбочина от варовиковите стени и толкова гладки, сякаш че бяха иззидани.

С гримаса на благодарност Бруно облече сакото, което бе взел дядо му. Гийом и Жан-Люк се движеха между стените като покрай редици от жив плет; от време на време се спираха да изтеглят някоя бутилка, представляваща особен интерес, и да я покажат на Пол и Бруно.

— Всичките ни лозя са засадени наново, след като ги нападна филоксерата — в цял Шампан не е останала нито една болна лоза, доколкото ми е известно — отбеляза Жан-Люк замислено. — Наистина, човек не бива да се оплаква, но все пак лош късмет е, че с Депресията падна рязко и цената на гроздето. Изглежда, хората не могат да си позволят да пият виното ни. Поръчките са намалели значително, така ли е, Гийом? А и възбраната ни се отрази зле. Но както и да е, ние в Шампан сме виждали и по-лоши дни; не се съмнявам, че скоро ще видим и по-добри.

Изричайки тези думи, той спря пред стената, която отбелязваше края на избите. Бруно се обърна, онемял от големината на пещерите — не можеше да открие откъде бяха влезли. Потрепервайки леко, той направи крачка назад; не беше особено приятно да слуша лекциите на дядо си в този студ.

— Една минутка, Бруно. Имам да ви покажа нещо. Всеки Лансел трябва да знае за семейното ни скривалище, защото не е известно какво ще ни донесе бъдещето.

Виконтът посочи към стената и Гийом натисна силно върху част от варовика, която се различаваше само по леката драскотина върху повърхността й. Плочката се завъртя около скрита панта и разкри метална ключалка. Жан-Люк дьо Лансел отдели малък ключ от веригата си с ключове и пъхайки го в ключалката, отвори в стената врата, направена от масивни варовикови блокове, дебели почти метър. Оттатък лежеше пълна тъмнина. Той пристъпи в тъмното преди другите и включи осветление, захранвано с батерия. Пред изумените им погледи изплува друга просторна изба, запълнена догоре, с изключение на проходите, с проблясващи бастиони от шампанско. Виното, наредено на двадесет реда, приличаше на кюлчета от злато, така прекрасна изглеждаше всяка бутилка със златните си етикети, с гърло и тапа, покрити с празнично златно фолио.

— Повечето от бутилките са с нормални размери — обясни Жан-Люк с жест, разбирайки благоговейното смълчаване на придружаващите го. — Отсреща са по-големите — 1.5, 3, 4.5 и 6 литра, — макар че търсенето им за съжаление вече не е, каквото беше. Условията за съхранение са отлични, но въпреки това изкарвам бутилките на пазара, щом виното стане на дванадесет години, понеже и най-доброто шампанско обикновено е негодно за пиене, когато престои до двадесет години. Мое неизменно правило е да ги заменям веднага щом дойде другата добра реколта, независимо как се отразява това на печалбата ни. Когато реколтата не се окаже достатъчно качествена, заменям бутилките от въпросното вино на всеки четири години. Но скривалището на избата е винаги пълно. Винаги. Дори ако ни сполети истинска катастрофа, дори когато шампанското е направо негодно за пиене, и то в няколко последователни години, никога няма да пипна запасите — защото в това е силата на фирмата „Лансел“, в нашето съкровище. Наричаме го Трезора.

— Но какъв е смисълът да държиш подобна огромна изба винаги пълна с шампанско, което непрекъснато продаваш и заменяш, продаваш и заменяш? И изобщо каква полза има да го складираш? — попита Бруно озадачен.

Жан-Люк се усмихна на внука си, после постави ръка на раменете му. В крайна сметка ставаше дума за богатството на семейството, а такива въпроси той обясняваше винаги с удоволствие.

— По време на войната от 1918 година Валмон беше превърнат в щаб на някакъв италиански генерал. Когато се сключи примирието, Бруно, връщайки се вкъщи, аз открих, че генералът и личният му състав са изконсумирали целия запас от шампанско в избите. Може би са се къпали в него, защото нямаше и следа от стотиците хиляди бутилки. Същото нещо се е случило тук и по времето на моя дядо, през 1870, във Френско-пруската война, когато Валмон е бил окупиран от германски войски. А хиляда деветстотин и осемнайсета завари лозята ни в окаяно състояние — много от тях бяха раздробени от бомбите, пресечени от траншеи. Цели три и половина години се трудихме ожесточено, Бруно, изхарчихме и много от семейното богатство, преди да съберем следващата пълна реколта от грозде. До голяма степен възстановихме всичко, но сега, когато банковият ни баланс е стабилен, много от лозите ни, уви, са вече на средна възраст.

— О? — възкликна Бруно, но си личеше, че обясненията на дядо му са разбираеми само за Пол и Гийом.

— Лозата е с най-добро качество, преди да стане на десет години — продължи Жан-Люк. — На петнадесет години тя вече е на средна възраст. Но няма лоза, която да е пълноценна след двадесет години. Трябва да я изкорениш по-скоро и да я смениш с нова. Нашите лози са засадени през 1919 година и са най-добри точно сега; остават им обаче максимум осем, може би десет години полезен живот.

— Все още не разбирам защо държиш тези бутилки тук — прекъсна го нетърпеливо Бруно, изгарящ от желание да напусне студената изба. Ала дядо му продължи все със същото спокойствие и решителност.

— Неизвестно е какво ще донесе бъдещето. Не се знае дали ще е лесно и да се засажда повторно. Нищо чудно — а това най-много ме безпокои — да започне друга война. Германия се превъоръжава. Първото място, към което ще се насочат германците във Франция, е Шампан — винаги е било така. Благословени сме заради земята му и сме прокълнати заради разположението му. Не се съмнявам, че мосю Хитлер вече е приготвил плановете за нашето наследство. Затова съм се погрижил да направя, каквото мога. Всяка година задържах голям процент от най-доброто вино и го складирах за максимално най-дългия възможен срок. Ако има друга война и ако някой от Ланселови се върне от нея във Валмон, ще намери истинско съкровище; за него не знае никой друг, освен тримата работници в избите — братовчедите Мартенс, за които гарантирам с живота си. Те прекараха и наредиха бутилките тук. С други думи, при необходимост ние ще можем да засадим наново, да възстановим лозята и да продадем това шампанско. За продажбата не се страхувам вече — винаги ще има пазар за шампанско; докато съществува цивилизацията.

— Майка знае ли? — попита Пол.

— Разбира се. Жените на Ланселови също са управлявали лозята не по-малко добре, понякога и по-добре от мъжете. Погледни назад към Вьов Клико[1] и към изкусителната мадам Помери. А не важи ли същото днес за мадам Волинжер и маркиза Дьо Суареш д’Олан Пайпер-Хейдсирк? Да, майка ви знае всичко и може би един ден ти също ще пожелаеш да предадеш тайната на Ив. Виж, момичетата са твърде млади, за да ги безпокоя с мрачните си прогнози… А сега нека да изпием по чаша, преди да тръгнем — виното е достатъчно студено.

Виконтът приближи към някаква маса, разположена близо до вратата на тайната пещера, върху която с дъното нагоре бяха наредени чаши с формата на лале; широка ленена кърпа ги предпазваше от праха… Изтегли ловко от стелажа бутилка от рядък сорт розово шампанско и я отпуши леко с помощта на специален тирбушон. Едва тогава виконтът наля един пръст от шампанското в чашата си, после я разклати, за да събуди виното от дрямката му.

Пол и Жан-Люк гледаха доволни как снежнобялата пяна върху виното изчезва. Виконтът го вдигна към светлината, за да се възхитят и на несравнимите бледорозови нюанси на течността; множество малки мехурчета изплуваха от дъното към повърхността, жизнерадостни и еднакви по форма, и те бяха последното доказателство за качеството на шампанското. Виконтът единствен подуши виното, ала подаде чашата и на Бруно, за да се вслуша в шептенето на мехурчетата, допълвайки доброжелателно:

— За тези, които не знаят, че виното говори. — Едва тогава напълни догоре всички чаши, разклати своята и най подир опита шампанското. — За бъдещето! — рече той и всички пиха. Щом Бруно остави чашата си, дядо му го запита: — Забеляза ли, че шампанското има един вкус в устата ти и друг в гърлото ти, след като го преглътнеш?

— Не, честно казано, не забелязах.

— Значи следващия път трябва да обърнеш по-голямо внимание на това, момчето ми. Може би усещането наподобява по-скоро парене, отколкото определен вкус, и то е характерно само за най-доброто шампанско. Нарича се „сбогуване“.

Няколко дни по-късно, през един мъглив парижки следобед, виконт Бруно дьо Сен Фрейкур дьо Лансел, както го представяха визитните му картички, макар и да не бе кръстен с името на семейството си по майчина линия, хвърли картите си на масата в игралната зала на неговия клуб и каза на партньорите си:

— Господа, толкова за днес.

— Не ни ли напускаш рано, Бруно? — попита неговият близък приятел Клод дьо Ковил.

— Баба ми ме помоли да се прибера вкъщи за чая — очаква гости.

— Ти си идеалният внук — пошегува се Клод, — при това ни оставяш точно когато ти потръгна. Много лошо, Бруно. Но в твое отсъствие ще мога да спечеля поне една ръка, за да обърна играта.

— Пожелавам ти късмет! — Бруно стана и се сбогува. Отвън взе такси и поръча да го отведат до Рю дьо Лил. Предстоеше му среща с Ив и младият виконт се усещаше напрегнат и раздразнителен; трябваше на всяка цена да облекчи емоциите си.

— Добър ден, Жан — поздрави Бруно иконома, който отвори вратата на голямата къща. — У дома ли е господин Клод?

— Не, господин Бруно, господин Клод каза, че ще прекара следобеда навън — отвърна мъжът. Целият му живот беше преминал в служене при Ковил, през това време икономът многократно бе прогонвал хлапаците Бруно и Клод от килера си, та когато говореше сега на осемнадесетгодишния виконт, мъжът все още имаше чувството, че пред него стои някогашният палав ученик.

— Жалко. Надявах се на чаша чай.

— Госпожа контесата пие чай в момента. Тази вечер е сама. Да й предам ли, че сте тук?

— О, не се притеснявай — всъщност, да. Направи го, Жан. Умирам от жажда.

Минута по-късно икономът въведе Бруно в малък салон на втория етаж, където Сабин дьо Ковил седеше на един от диваните пред табла с чай. Дългите й крака бяха кръстосани под полата на надиплената й следобедна рокля от Вионет, ушита от бадемовозелен копринен креп. Изрязаното й под ъгъл деколте откриваше широко бялата й шия; една-единствена закопчалка придържаше роклята в грациозен гръцки стил върху бедрото й.

Сабин дьо Ковил беше елегантно създание на тридесет и осем, с лъскав шлем от тъмна, права коса, която се подвиваше под ушите, и тънки, извити устни, покрити с ярко червило. Имаше издължени и лениви очи, с подигравателни пламъчета в ъгълчетата, но ниският й глас излъчваше някакво характерно нетърпение и напрегнатост, независимо от това с кого разговаряше. Обличаше се винаги в прелъстителните женствени дрехи на Вионет, тъй като стегнатата й плът беше прекалено изобилна, за да изглежда добре в момчешките модели на Шанел; Чиапарели пък можеше много лесно да се имитира от производителите на конфекция. Освен това стилът бе твърде лекомислен, за да се носи от човек, посветил се сериозно на моделиерското изкуство.

Контеса дьо Ковил се смяташе за една от най-интелигентните жени на Париж, независимо от факта, че изобщо не бе имала интимни приятелки, или може би точно заради това. Не беше известно някой някога да е отказвал покана за нейно парти и все пак тя често пиеше чая си сама.

— Ако търсите сина ми Клод, драги Бруно, не мога да ви помогна… не ми казва никога къде отива или кога ще се върне — рече госпожа Дьо Ковил, докато икономът напускаше стаята. Бруно се приближи към кушетката и спря на половин метър от нея с почтително сведени очи.

— Знаех, че не е вкъщи, преди да дойда — прошепна той. — Оставих го в клуба. Мисля, че няма да се върне скоро. — Настъпи пауза, през която контесата го изучаваше, а той стоеше покорно пред нея, сякаш в очакване на заповедите й. Тя докосна долната си устна с една от едрите си, почти квадратни ръце и я подръпна леко; изглеждаше замислена, като че се опитваше да вземе решение. После събра краката си един до друг, остави чашата чай на таблата и впи поглед в Бруно, сякаш той току-що й бе разказал особено изискан виц. Щом заговори отново, гласът й прозвуча твърде различен, сякаш кратките реплики по адрес на сина й не бяха разменяни никога.

— Значи така, Чарлз? — Въпросът на контесата дойде някак изневиделица.

— Да, госпожо — отвърна Бруно с покорство в гласа и със съвсем почтително сведена глава.

— А прибра ли колата, Чарлз? — продължаваше да пита контесата.

— Да, госпожо. — Гласът му оставаше все така раболепен, послушен, а тъмните му вежди угрижено се сключиха.

— Измита и излъскана?

— Разбира се, госпожо, точно както заповядахте.

— Донесе ли всички пакети, за които те изпратих, Чарлз?

— Тук при мен са. Къде ще ги иска госпожата? — попита Бруно, а силно изрязаната му горна устна изпъкна някак рязко върху смиреното му лице.

Сабин дьо Ковил стана, коприната се хлъзна по тялото й, после тя безмълвно се отправи към здрачната си спалня — там прислужничката й вече бе спуснала завесите.

— Можеш да сложиш нещата тук, долу, Чарлз — посочи контесата и безпокойството в гласа й се увеличи.

Бруно се обърна и заключи вратата на спалнята.

— Госпожата нуждае ли се още от мен?

— Не, Чарлз. Можеш да си вървиш. — Ала младият виконт взе ръката й, сякаш възнамеряваше да я целуне. Вместо това той я обърна и притисна устните си към дланта й, всмуквайки меката кожа така, че контесата почувства и зъбите му, и топлия му дъх. Задържа дланта си и повдигна глава. Очите й се бяха стеснили от някакво внезапно и малко насила причинено удоволствие. — Можеш да си вървиш, Чарлз — настоя надменно Сабин дьо Ковил.

— Не мисля, госпожо — отвърна Бруно и така както я държеше, дръпна ръката й напред и надолу, та тя остана да лежи неподвижно върху щръкналия му под панталоните пенис.

— Спри това, Чарлз — изпъшка контесата, опитвайки се да се отдръпне, ала младежът стискаше ръката й толкова безмилостно, че тя бе принудена да го обхване. После застина в тази поза със сведени клепачи, сякаш се ослушваше за някакъв слаб, неуловим звук; чувстваше как Бруно потреперва и се втвърдява под дланта и дългите й пръсти отново и отново, докато стана огромен. Тънките й устни се разтвориха неволно, Сабин дьо Ковил си пое рязко дъх и върху обиграното й до жестокост лице се появи лаком израз.

— Госпожата трябва да остане напълно неподвижна. Госпожата трябва да прави каквото й кажа и нищо друго — измуча дрезгаво Бруно. — Разбра ли госпожата? — Тя кимна тъжно, усещайки горещото, тежко кръвонапълване между бедрата му; едновременно с това лицето на момчето придобиваше груб, почти свиреп вид. На слепоочието му пулсираше вена, а нацупено-сладката му уста изглеждаше вече така предизвикателно грозна, че тя закопня да я целуне, ала не направи необходимия жест. — Госпожата трябва да застане срещу стената — измърмори виконтът. — Госпожата не трябва да сваля обувките си. — Сабин дьо Ковил се подчини с изправен гръб и гордо изпъчени гърди.

Бруно стоеше само на сантиметри зад нея, ръцете му грубо подхванаха тежките й гърди, докато палците и показалците му търсеха зърната й под живите гънки на коприната. Намери ги и ги стисна умело, настойчиво и безжалостно, пръстите му едва не й причиниха болка. Втвърдените й зърна търсеха докосването на устните му, а то не идваше. Въпреки предупреждението му, контесата притисна тялото си към неговото, отделяйки се от стената, ала той отново я избута на мястото й.

— Казах на госпожата да не се движи! — изкомандува Бруно неумолимо и продължи да възбужда с една ръка гръдта й, докато другата се придвижваше презрително бавно надолу по коприната, покрила залятото и изопнато тяло, и ето че накрая стигна възвишението, което търсеше. Спря там и потри твърдата издатина с проверяващи, безпощадни пръсти. Контесата отново опита да се извие, за да може тазът й да опре о издадения хребет между чатала му, но Бруно я принуди да остане неподвижна, а пръстите му все така методично моделираха коприната; платът се хлъзгаше между краката й и той го придърпваше с влудяващи докосвания ту леко, ту диво, ту оттеглящо се, ту рисковано смело. Дишането й се учести в очакване, главата й стоеше отхвърлена назад в пълна отмала. Коприната беше овлажняла. — Нека госпожата коленичи на стола до леглото — заповяда Бруно.

— Аз…

— Госпожата ще прави каквото й кажа.

Тя пресече стаята с вперени в килима очи; бе твърде развълнувана, за да позволи на момчето да види изражението й. Роклята й се нагъна в неравномерни дипли, щом коленичи върху стола, улавяйки се за облегалката му. Бруно пък коленичи на килима зад нея и вдигна полите й до кръста. Закръгленият й, изложен на показ задник лъсна ослепително гол, краката й, все още в обувките с висок ток, оставаха само наполовина покрити от копринени чорапи, пълните й бели бедра бяха разсечени от тънка ивица черни косми. За една дълга минута Бруно разглеждаше и вкусваше безпомощността й, после се наведе напред и притисна женствената си уста дълбоко в окосменото пространство. Тя изстена.

— Ако госпожата издаде звук, ще престана — заплаши той и Сабине дьо Ковил кимна в пълно подчинение, насилвайки се да остане неподвижна и да сдържи реакциите си, така че всичките й сетива се концентрираха върху парещото острие на езика му, ухапванията, мъчителната игра на устните и зъбите му и силата на ръцете му, които я държаха разкрачена, за да може да я използва свободно.

После чу как Бруно отваря панталоните си и потрепери неудържимо в отмаляло очакване. Той я издърпа до ръба на стола, така че само коремът й остана на седалката, а коленете — на килима; отверстието й дойде на едно ниво с неговия напрегнат, набъбнал пенис. Тя затаи дъх, когато той се възкачи върху нея и мушна гладката му, налята до пръсване главичка в гладното й тяло. Беше достатъчно опитна, за да не опитва да се притиска към него, а да изчака неподвижно, с кръвожадност, потискана от волята й, докато той не може повече да издържи на собственото си мъчение и се притисне още напред, изпълвайки я докрай. Ръцете му я стискаха за кръста, приковаваха я за стола, така че да не мърда, понеже се изтегляше почти напълно, преди отново да се гмурне в нея, брутално и безсърдечно като животно. Той мушкаше в широко отворената й ножница без мисъл или грижа, в животински, убийствен бяс и накрая с един продължителен, разтърсващ спазъм и лице, изкривено от мълчалив вик, Бруно стигна до своето продължително, страховито изпразване. Изхвърли спермата си навън. Едва когато се беше задоволил напълно, той я издърпа от стола и я хвърли по лице на килима. Грубо пъхна главата си между краката й и госпожата почувства засмукването на устните му, започна да трепери и зарита в чудовищен оргазъм. За момент и двамата останаха притихнали на пода.

— Госпожата нуждае ли се още от мен? — обади се по някое време Бруно и гласът му беше кротък, глас на послушен слуга.

— Не, Чарлз, не тази вечер — отвърна тя кратко.

Виконт Дьо Сен Фрейкур дьо Лансел се изправи на крака, закопча дюкяна си, отключи вратата и си тръгна, без да каже повече дума. Сабин дьо Ковил лежеше на килима, безсилна да се изправи, с усмивка върху големите, извити устни, които Бруно не беше целунал нито веднъж. Той ме познава добре, помисли тя унесено, прекалено добре, за да опитва.

[1] Вдовицата Клико — игра на думи, която свързва марката на прочутото вино с името на някогашната господарка на лозята. — Б.пр. ↑

8.

Стратокумулус, стратус, кумулус, кумулонимбус[1], говореше си Фреди, прехвърляйки нежно думите, предъвквайки ги с неописуемо удоволствие, което не бе изпитвала никога при четенето на стихотворение. Метеорологичните термини за различните видове нискооблачни образувания нямаха за нея абсолютно никаква практическа полза. Като ученик пилот, ненавършил петнадесет години, на нея нямаше да й се разреши да лети, освен при ясно време, ала Фреди не успя да устои на изкушението и потърси имената на облаците в училищната библиотека; в нейния „Елементарен курс за пилоти“ тези данни липсваха.

— Бихте ли ми подали онова пакетче? — чу се рязък, раздразнен глас. Фреди се обърна бързо и с извинителна усмивка подаде двестаграмовото пакетче желирани бонбони. Тя гълташе нова порция от прекрасните думи алтокумулус, алтостратус, нимбостратус[2] — облачните образувания над две хиляди метра — и се чудеше кой е измислил тези понятия; междувременно отмери в друг пакет половин килограм бонбони с желатин и шоколадово покритие. Работеше разсеяно, ала бързо, тъй като бе сама на щанда за бонбони, а купувачите нямаха търпение.

С пристигането си тази сутрин на работа Фреди се зае да изчислява състоянието на финансите си. Когато миналия януари навърши петнадесетте, установи, че парите, които родителите й отпускаха седмично, бяха пораснали от петнадесет на тридесет цента — неочаквана щедрост в годините на Депресията. Сега бе началото на ноември 1935 година и отпуснатата и за тази година сума възлизаше на тридесет долара и петдесет цента.

Фреди поклати глава при мисълта за собствената екстравагантност, на която не можеше да устои, макар че тя изяждаше голяма част от отпусканата сума. Бе луда по киното. Беше гледала „Изгубеният ескадрон“ с Джоуъл Макрей пет пъти, а „Централно летище“ и „Ас на асовете“ — шест пъти. Успя да гледа „Орелът и ястребът“ с Фредрик Марч и Кари Грант само четири пъти, понеже имаше изпити, но беше ходила на „Нощен полет“ с Кларк Гейбъл девет пъти през една от ваканциите. Следващите няколко седмици щяха да дават „Височина нула“ и „Въздушни демони“ и сърцето й се свиваше отсега, защото знаеше, че въпреки всички заричания ще похарчи десетте цента за прожекциите.

Вече беше прахосала — не, не прахосала, инвестирала — цели три долара за кино тази година. Други три долара отидоха за подаръци по случай рождените дни на Делфин и родителите й. Ех, ако бе успяла да им направи подаръците в училище, в часовете по трудово обучение, вместо да ги купува! Или просто ако можеше да плете, бродира или шие! Ядосана на самата себе си, Фреди за кой ли път преброяваше запаса от седем долара и петдесет цента — това бе спестила от сумата, която й отпускаха родителите й. Само че… толкова за нетрудовия доход.

Картината на изработените пари беше по-оптимистична. Фреди ходеше и в Улуърт[3] всяка събота и там й плащаха по тридесет и пет цента на час, което правеше два долара и осемдесет цента на седмица. Вършеше тази работа тайно от семейството си вече от три месеца. И беше успяла да спести от заплатата си, като се изключеха, разбира се, парите за пътните до централния Улуърт и петдесетте цента, похарчени за чифт мъжки „Левис“; носеше ги по време на уроците си. Всъщност трябваше да се приемат за разход и парите за сандвичите през обедната почивка.

Сега заплатата й възлизаше на двадесет и шест долара и петдесет цента, а като се добавеха и тези седем и петдесет от отпусканите джобни пари, ставаха общо тридесет и четири долара. Тридесет и четири долара бяха страшно много пари, мислеше си тя унило — стига обаче да не се учиш да летиш. Досега Фреди беше взела три урока по управление на самолети, по половин час всяка седмица; това удоволствие й струваше дванадесет от тези скъпоценни долари. Мак, слава Богу, беше свалил обичайната си цена от шест долара на час на четири, таксата за „малолетни“, както й каза. В „банката“ си имаше още двадесет и два долара, които щяха да стигнат за следващите пет часа, ако продължеше да пътува на стоп до Драй Спрингс и обратно всеки петък. В такъв случай ще й се съберат общо осем часа обучение. При положение че запазеше работата си, можеше да си позволи да купи и най-необходимите коледни подаръци за близките й. Но дали щеше да е научила достатъчно след тези някакви си осем часа, за да полети сама? А може би Мак ще ми позволи да полетя с по-малко от необходимото време, рече си тя с надежда, докато претегляше поредното пакетче от желираните бонбони с плодов аромат.

В края на краищата нима Матилда Моасан не се бе научила да лети само за тридесет и една минути? И стана втората жена правоспособен пилот в Америка? Но това беше през 1911 година, преди да бъдат приети всички дразнещи правила и предписания, които държаха хората настрана от въздуха. Освен това старите самолети изглеждаха толкова елементарни, че най-вероятно са представлявали нещо като летящи велосипеди. Те нямаха ръчки за газта, спирачки, инструментални табла; приличаха на някакви странни големи съоръжения от гимнастически салон, само че с кормило някъде по средата; изобщо не можеха да се сравняват с новия, червен и с вградена кабина „Тейлър Къб“ на Мак, като се изключеха крилата и способността да се издигат над земята.

Наистина по-добре щеше да бъде, ако не й се налагаше да лъже толкова много, заключи Фреди със съжаление, докато насипваше следващата дажба ароматизирани бонбони. Ако все още се намираше в „Сейкрид Харт“ под зоркото око на Делфин, сигурно нямаше да успява да се справя с лъжите, но родителите й бяха разрешили да се прехвърли в местното средно училище „Джон Маршал Хай“ без особена съпротива. Подготовката й от „Сейкрид Харт“ беше толкова добра, че съчетана с лятното училище, й позволи да пропусне първата година в гимназията.

Сега, станала вече на петнадесет, тя караше своя първи срок като второкурсничка в „Джон Маршал“. Беше започнала да лъже преди три месеца, с началото на учебната година. За да обясни отсъствията си през съботите, тя измисли дълги целодневни гостувания при някаква въображаема близка приятелка, която живееше в Бевърли Хилс и имаше плувен басейн; в него, според версията на Фреди, тя тренираше, за да се включи в училищния отбор по плуване. Специално тази лъжа веднага беше повярвана, защото Фреди беше вече звезда в отбора по гмуркане, единственото момиче в училището, което изпитваше истинско щастие, когато се хвърляше от високия трамплин. За да обясни вкъщи редовните си петъчни закъснения след поредния й урок по летене, тя беше изфабрикувала и версията за извънурочната дейност, която я задържаше след училище: боядисване на декорите за тазгодишното коледно представление. За да обясни пък на Мак защо взима само един-единствен половинчасов урок на седмица въпреки амбицията й да полети сама още през идващия януари, Фреди измъкваше на преден план купищата домашни упражнения, макар че в действителност можеше да се справя с тях още в училище, по време на уроците. Естествено, трябваше да намери обяснение пред семейството си и за усърдието, с което прекарваше толкова часове след вечеря, заключена в стаята си над учебниците за летателния курс; твърдеше, че е решила твърдо да получава много високи оценки. Това всъщност бяха само четири лъжи — ако не се броеше пътуването й на стоп, реши Фреди. Никога специално не й бяха забранявали да се вози на стоп, но тя знаеше какъв щеше да е отговорът, ако се наложеше да попита.

Кирус[4], припяваше си Фреди, кирокумулус[5], киростратус[6] — облаците, които щеше да срещне някой ден на пет хиляди метра. Кралете и кралиците на атмосферата. Единствената лъжа, която така и не успяваше да съчини, бе как да се измъкне от училище по-рано в петък, за да може да не закъснява за летището в Драй Спрингс. Учителите в гимназията „Джон Маршал“ бяха всевластни като облаците киростратус. Наслушали се бяха на всякакви извинения, известни на тийнейджърите, и пробив при тях можеше да направи само бележка от къщи. Ала можеше ли да произведе толкова много бележки, дори и да успееше да открадне бланките за кореспонденция на майка си и да успееше да фалшифицира почерка й? Ами ако учителят се обади по телефона у тях, за да провери как стоят нещата? Не, беше просто невъзможно.

Следващият клиент поръча огромен пакет дъвчащи бонбони и докато го претегляше, Фреди се попита, за кой ли път вече, дали нямаше да е по-добре, ако каже на родителите си истината за всичко. Ала както винаги, стигаше до познатия отговор: ами ако не й разрешат? Твърде рисковано бе да постъпи така. Не стига, че изобщо си позволяваше да лъже родителите си. Щеше да е десет пъти по-лошо, ако е принудена да лъже за нещо, което решително са й забранили. А другият избор — да изостави летенето, поне докато порасне достатъчно, за да прави, каквото си иска — изобщо не можеше да се обсъжда. Това означаваше да чака още пет години. Законът позволяваше да полети без инструктор на шестнадесетия си рожден ден и значи чак на девети януари 1936 тя трябваше да го направи. После, след още десет часа обучение, можеше да вземе изпита си за правоспособен любител летец. Едва тогава щеше да започне да набира летателни часове, които да й позволят например да се включи в състезания по пилотиране, или може би един ден да направи прелет, на който никой друг не се е решавал. Уви, твърде рано бе за подобни амбиции; та тя нямаше представа дори за това как ще се сдобие с парите за десетте часа начално обучение.

И все пак други жени вече са го правили, каза си Фреди, решително отхвърляйки обзелите я мрачни размишления. През изтеклата година, според годишника на американските авиатори, който откри в градската библиотека, над четиристотин жени се бяха сдобили с правоспособност на летци. С други думи, те бяха намерили начин, щеше да го намери и тя. Ето това си обеща Фреди, сновейки все така енергично от щанда до кантара.

С облекчение видя, че е дошло времето за обяд. В Улуърт имаше щанд за сандвичи, където продавачът й отпускаше безплатно по чаша мляко като добавка към нейната неизменна риба тон с ръжен хляб. В отговор тя му отправяше благодарен поглед, с очи, за небесния цвят на които нямаше и представа.

Щом захапа сандвича, Фреди отклони мислите си от паричните проблеми към летателния курс. Мак я беше предупредил: „Знам, че искаш да летиш, хлапе, но ти обещавам, че ще намразиш теорията!“

Не беше улучил с предсказанията си.

Тя мразеше часовете по „Домашна икономика“, но обичаше предметите, които й преподаваше Мак. Мак можеше да си говори каквото иска, но нея я привличаше теорията на полета. Издигане! Не е ли това една от най-чудесните думи, която изричаше. Разбира се, Фреди се беше досещала по принцип, че самолетът може да хвърчи — както да кажем, са се досещали Леонардо да Винчи и братята Райт, — но преди уроците в летателното училище тя не си бе обяснявала причините. Издигане, прекрасно издигане! И не по-малко вълнуващият ъгъл на атака, термин за начина, по който крилете на самолета срещаха въздуха — толкова същностен, колкото и издигането; неща, които само пилотът бе в състояние да контролира. Ако ъгълът на атака е неправилен, самолетът, насочен твърде високо или твърде ниско, може да се разбие. Върху тези проблеми тя мислеше с часове. Ами гринуичкото време, времето, измервано според този меридиан на планетата, където е разположена Гринуичката обсерватория? Доставяше й огромно удоволствие да открива, че всички в света на авиацията, от най-добрите пилоти, управляващи най-мощните самолети, до нея, Фреди дьо Лансел, захапала сега сандвича с риба тон, бяха подвластни на гринуичкото време.

— Не съм поръчвала това, нали? — попита Фреди продавача, който изневиделица й сложи друг сандвич с риба тон пред нея.

— Барбара Хътън черпи — отговори човекът, питайки се дали тя знаеше, че е излапала сандвича си на шест големи хапки, защото това не й пречеше да изглежда така, че сякаш умира от глад. Как можеха да позволяват това сочно като праскова момиче да ходи гладно? Той чакаше цяла седмица само за да я погледа, докато яде обяда си, но малката навярно бе влюбена, иначе очите й нямаше да бъдат толкова отнесени, а на всичкото отгоре никога не пожелаваше да си побъбрят. Когато не беше зает, продавачът често поглеждаше с копнеж към щанда за бонбони, знаейки, че ще я различи веднага, понеже дългата й коса, с цвета на купчина току-що изсечени медни монети, се открояваше като прекрасно петно в многолюдния магазин; а тя беше достатъчно висока, за да не се загуби сред тълпата жени.

Отхапвайки от втория си сандвич, Фреди отклони мислите си вече към Делфин; сестра й наближаваше осемнадесет и ставаше още по-красива отпреди. Особената деликатност, която така пленяваше околните и която тя винаги бе притежавала, не бе изчезнала с годините, както често става, щом момичетата поотраснат. Съвършената извивка на устните й с повдигнатите нагоре ъгълчета беше подчертана по непонятен за Фреди начин; тя не можеше да си го обясни само с умерената употреба на червило. Очите на сестра й изглеждаха по-големи, кафявата й коса се полюшваше в прелестна извивка с формата на камбана, а високите й скули и малката брадичка бяха станали още по-изразени. На семейните фотографии Делфин винаги се превръщаше в център на групата, дори когато се намираше съвсем в края й, понеже погледът на гледащия биваше привлечен веднага от необичайното, интересно съчетание между светлина и сенки, излъчвано от лицето й.

Делфин обаче си оставаше иначе все така досадна. Един ден тя видя Фреди, когато четеше някоя от книгите за летене, и реши, че сестра й мечтае за кариерата на стюардеса. Делфин намери веднага изискванията за кандидатките и й ги прочете с нескрито удоволствие.

— Първо трябва да си дипломирана медицинска сестра и задължително под двадесет и пет, а така също под петдесет и два килограма, висока не повече от сто и шестдесет сантиметра — тук вече отпадаш, горкичкото ми — и, разбира се, неомъжена — е, това изискване поне не е трудно. Но виж само какви приятни емоции ще пропуснеш заради прекалената си височина — в инструкциите се казва, че ще трябва да сервираш храната на пасажерите, да помагаш при презареждането на самолета, да асистираш при прехвърлянето на багажа, да миеш пода на кабината, да тълкуваш жп разписанието в случай, че самолетът се е приземил, и — а, това е най-приятната част — да наблюдаваш пасажерите, когато отиват до тоалетната, за да си сигурна, че няма да минат по погрешка през аварийния изход!

— Много смешно, Делфин, много смешно — отвърна Фреди неубедително и пламна, заловена на местопрестъплението, този път с книга за приключенията на млад пилот в девствените територии на Канада в ръце вместо с любовни романчета, каквито четяха всичките й познати момичета.

Тя не помнеше наизуст думите на „Направи ми нещо“ или „Само едно от тези неща“; не харчеше джобните си пари, за да въздиша по Грета Гарбо в „Кралица Кристина“ или да ридае за Кетрин Хепбърн като Джо в „Малки жени“; не си купуваше модни червила, не членуваше в клуба на почитателките на Джоан Крауфорд, не си скубеше тайно веждите, нито пък мереше сутиените на майка си, щом родителите й бяха извън къщи. А това бе само началото на списъка от нещата, които не правеше или не я интересуваха. Фреди знаеше, че странността й я прави охотен аутсайдер в класа и в училище, момиче, което не се интересува от срещи, от танцуване или дрехи. Нищо, така да бъде, рече си тя философски, привършвайки млякото си. Не губеше нищо. Затова пък те не летяха.

— Какво ще кажете за един течен шоколад? — попита продавачът. — Безплатно.

— Не, не, благодаря. Аз работя на щанда за бонбони и вече не ям сладко — обясни Фреди със съжаление. Не можеше да се престраши и да го помоли да смени течния шоколад с още един сандвич.

Терънс Макгайър седеше зад бюрото си в своя офис уж за да се занимава със сметките си. Вместо това откри, че мисли за новото си попълнение Фреди дьо Лансел. Беше подготвил много мъже и момчета за занаята летене, както и една или две жени, но Фреди бе първото момиче негова ученичка.

Занаятът сам по себе си можеше да се научи, той бе убеден в това, от всеки човек с елементарна логика и с достатъчното желание и търпение да напредва. За разлика от някои други умения пилотирането не изискваше вродено предразположение, никой от учениците му не притежаваше специални качества за летене, поне не повече от самия него.

Човекът не се беше родил с криле и все пак дори на планетата никога да не бяха съществували птици, за да ни предизвикват ежедневно с възможностите си, Макгайър беше убеден, че рано или късно хората щяха да се научат да летят точно по същия начин, както и щяха да се научат да плуват дори и да ги нямаше на света рибите. Наистина това сигурно щеше да се случи през следващите векове, но в даден момент все някой, един от многото, отправяли учудения си поглед към небесата, щеше да разгадае тайната на летенето; нали по същия начин бе създадено първото колело, първото корабно платно, бяха измислени и построени пирамидите и изобретен барутът. Това бе в природата на звяра, заключи инструкторът, непрекъснато да атакува — независимо дали идеята е добра или лоша.

Без съмнение не беше необходимо да си летящата версия на младия Моцарт, за да станеш пилот, и все пак… и все пак… малко, много малко хора бяха родени пилоти — нямаше две мнения по въпроса. Болшинството от кандидатите, които той бе обучавал, не спадаха към тази категория. Но между учениците му имаше и такива, дето веднага показваха усет, онова, което той наричаше адекватност във въздуха. Сякаш притежаваха допълнително сетиво, седмо чувство, тъй като шестото беше доказано; Терънс Макгайър знаеше, че то съществува, макар да не можеше да го простре на масата, да го измери и да го претегли. Той самият го притежаваше, беше установил този факт още първия път, когато се издигна със самолет, и вярваше, че Фреди дьо Лансел също го притежава.

Въпросът не беше само в силното й желание. Силното желание само по себе си не е най-доброто нещо в играта, където се разчиташе най-вече на търпението. То бе толкова необходимо, колкото и способността да различаваш дясната си ръка от лявата. Работата не опираше и само до безстрашието на Фреди. Много от пилотите, които катастрофираха по време на тренировки, бяха безстрашни. Не, съществуваше още нещо, ангажирано в това седмо чувство, за което той така и не бе намерил точните думи, някакво състояние на енергията, с което Фреди се включваше в процеса на летене дотолкова, че когато високото младо момиче нахлуваше в офиса му на бегом, на него му се струваше, че това е друг човек, замислен единствено за предполетния преглед.

Фреди умееше да се съсредоточава напълно. Винаги я следваше на няколко крачки, докато тя инспектираше самолета, и можеше да констатира, че дори светкавицата, поразила пистата, не бе в състояние да я разсее; проверяваше перката за резки и пукнатини както с очи, така и с върховете на пръстите и в такива моменти приличаше на човек, който съвсем определено се опитва с кожата си да улови някакъв дефект в метала.

Можеш да разбереш много само като наблюдаваш как някой прави предполетен преглед, продължаваше разсъжденията си инструкторът. Имаше хора, които вършеха прекалено много и прекалено бавно, проверявайки повторно и без необходимост всичко, защото някъде дълбоко, дълбоко в сърцата си те искрено се надяваха да отложат момента, когато ще се качат в самолета. Тия личности не биваше и да се опитват да учат занаята. Все пак с повече търпение можеха да привикнат и евентуално да загубят страха си.

От друга страна, имаше и такива курсисти, които караха през пръсти, сякаш не разбираха, че поверяват живота си на една машина, в която всеки болт, гайка и винт са от съществено значение. На такива хора не биваше да се разрешава да летят и след като ги предупредеше веднъж, отказваше да ги вземе повторно горе. Повечето грешки, които можеше да допусне един ученик, не бяха смъртоносни, но невнимателната проверка на самолета преди полета беше друга работа.

На този етап, след като бе наблюдавал Фреди по време на седемте й подготовки за излитане, той не изпитваше боязън да се издигне с проверената от нея машина. Никога нямаше да й го каже, разбира се, нито пък щеше да я остави по време на подготовките без контрол.

По дяволите, начинът, по който Фреди използваше небето, бе страхотен, заключи Терънс Макгайър, надигайки се иззад омразното му бюро. Обикновено учениците показваха склонност да обсебват цялото небе, като се плъзгаха и пързаляха, вкопчваха се и сякаш го сграбчваха, издигаха се нагоре и се гмуркаха после надолу, грешаха по два пъти, а след това още два пъти по толкова, когато се мъчеха да влязат в ритъм, нервни и плашливи, сякаш бяха необяздени коне. Мак винаги им осигуряваше достатъчно небе, където да се учат, но мнозинството от тях тръгваха към синевата, като че ли тя им беше враг, като че ли не й се доверяваха.

Небето обичаше да се отнасят към него с необходимото уважение, съчетано със спокойната, бърза и решителна реакция на ръката върху лоста. А краката трябваше да танцуват, да танцуват върху педалите.

Не по-малко важен беше и фактът, че с всеки урок той виждаше как Фреди става все по-прецизна. Точността беше основно нещо в това занимание… без точност всяка друга летателна способност или комбинация от способности можеше да отиде по дяволите. В поредния урок Фреди постигаше по-висока степен на предсказуемост и взимаше все по-плавно ъглите на виражите, като поддържаше скоростта и височината точно според указанията му, с други думи, ставаше все по-добра и по-добра. Точност, Макгайър не проявяваше капризи, като повтаряше това на учениците си. Изискванията му означаваха, че те не биваше дори да допускат мисълта за някакво отклонение от схемата.

Фреди все по-често и по-често изпълняваше идеален правоъгълник, тази дяволски трудна серия от действия, която водеше до добро приземяване; за изпълнението й бяха необходими множество елементи, пълна координация на ума и тялото. Всъщност беше съвсем елементарно, когато знаеш как да го направиш, разсъждаваше Макгайър, ала се превръщаше в кошмар от несъответствия, ако не си подготвен.

Приземяванията на Фреди започнаха да стават и все по-съгласувани: стабилно плавно снижаваше към цифрите, изписани с боя в края на пистата, а после бързо и меко приземяване; задното колело докосваше земята едновременно с двете предни колела, получаваше се едно сливане с повърхността, при което обикновеният пасажер не можеше да разпознае дали самолетът току-що е решил да се раздели със скоростта си и да спре от само себе си, или пък се е подчинил на волята на пилота, на неговите познания и физически умения. Всичко това ставаше възможно след усвояването на поредица от напълно прозаични и логични действия и все пак, размишляваше Мак, в доброто кацане винаги щеше да има и магия, независимо от майсторлъка.

За щастие хлапето не беше и на йота пасивно. И най-прецизният пилот нямаше да струва и пет пари, ако му липсваше нерв; трябваше да е винаги нащрек, готов да реагира веднага на промяна в условията: внезапен порив или отслабване на вятъра, появата на друг самолет в забранен за него ешелон, повреда в двигателя или някоя от онези дяволски изненади, които за беля се спотайваха там, където се съединяваха човек, машина и въздух… това беше част от цената на летенето. Или нает от предизвикателството — в зависимост от гледната точка. Ако не успееш да се издигнеш и загубиш скорост, ти си в беда, но ако останеш без идеи за спасителния изход, ти си мъртъв.

Макгайър прокара ръка по кутията за карти, която Фреди му беше подарила за Коледа. По някакъв начин бе успяла да убеди учителите в гимназията да я освободят от предметите домашна икономика и хранене, заменяйки ги според неговите съвети с трудовото обучение. Как безсрамно го беше измамила да й даде първия урок по летене. Мак все още виждаше триумфа, изписан на лицето й; точно заради това тържествуващо чувство той каза на баща й, че вината не е нейна. А кутията за карти беше направена в часовете по трудово обучение — висока, дълга и тясна дървена кутия с оригинален дизайн и с няколко дълбоки чекмеджета; всяко едно бе с метална дръжка и място за надписване.

Купчината карти, която Мак беше свикнал да преравя, сега лежеше спретнато в чекмеджето, а те се плъзгаха навътре и навън толкова гладко, че беше удоволствие да ги използват. Трогнат, Мак й беше дал два часа допълнително летателно време за Коледа и, общо взето, не се разбра кой от двамата беше по-очарован при размяната на подаръците.

Днес нямаше да има размяна, помисли той, подсвирквайки си весело; представяше си израза върху лицето на Фреди, когато щеше да й каже, че подаръкът за рождения й ден днес е маршрутен полет с местоназначение по неин избор и безплатно летателно време. Разбира се, трябваше да се върнат до залез-слънце, понеже пистата не беше осветена, а зимно време се стъмваше много скоро след пет часа.

Коледната ваканция все още не бе свършила, така че тя трябваше да се появи за урока си рано следобед. Очакваше я всеки момент. След една изнурителна седмица, изминала в обучението на набедени пилоти, като например местния лекар, чиято приятелка намираше, че прилича на Линдберг[7], или местния банкер, чиято жена се надяваше, че прилича на Линдберг, и, разбира се, местния нехранимайко, който пък желаеше да изглежда като Линдберг и настояваше да носи каска и предпазни очила в затворена кабина, да, след всичко това беше напълно естествено, каза си Макгайър, да очаква с такова нетърпение урок на тази, която изглеждаше едновременно като девойчето Керъл Ломбърд[8], и… ами да, по дяволите, защо да не го признае, Амелия Еърхарт, само че преди да си подстриже косата така късо.

— Маршрутен полет? О, Мак, не мога да повярвам! — Фреди искреше от възбуда и подскачаше така радостно, сякаш не беше на шестнадесет, а на шест. — Това е най-хубавият подарък, който съм получавала някога за рождения си ден.

— Но сега си губиш времето — рече той, потискайки усмивката си. — Можеш да изразиш благодарността си и по-късно, щом стане неудобно за летене.

— Ама че работа — възкликна Фреди с тона на човек, който малко късно бе осъзнал, че има пречка да се възползва от подобна безценна възможност.

— Какъв е проблемът?

— Нищо. — Фреди бързо смени изражението си. — Всичко е наред. Просто трябва да съм си вкъщи навреме, за да мога да се преоблека. Родителите ни ще ни водят на вечеря в Браун Дерби, понеже не им позволих да дадат обичайното сладникаво парти по случай рождения ми ден. Можеш ли да си ме представиш в центъра на такава компания?

— Честно казано, не. И така, накъде ще летим?

По време на тренировките Фреди беше кацала и излитала от много летища около Драй Спрингс и имаше своите предпочитания към някои от тях.

— Бърбанк — реши тя бързо, избирайки веднага най-голямото, най-натовареното и най-предизвикателното. — След това Ван Найс, после Санта Паула, на трето място каньона Топанга… а после…

— Каталина? — На Мак му се прииска внезапно да я види как се приземява на това пълно с коварни номера планинско летище, известно с най-късата и най-малко прощаващата писта в околността.

— Не, Майнс Филд — и тогава обратно.

— Майнс Филд? Може би възнамеряваш направо да стартираш в Националните въздушни състезания?

— Окей, Мак, просто искам да го видя, любопитна съм, признавам, какво лошо има в това? — попита Фреди леко раздразнена и започна припряно да изважда от кутията му необходимите карти; трябваше да направи скица на полета си.

Ала едва във въздуха Фреди осъзна колко много бе напреднала за изминалите три месеца. Теренът се стелеше отдолу, сякаш че някой развиваше безконечна лента — от хоризонта до краищата на крилете й; някога той й бе объркващо непознат. Сега бе осеян с известни обекти: виждаха се самотни ферми; криволичещите драскотинки на мръсни пътища, по-дълбоките и по-тъмни белези на почти пресъхнали речни корита, с приветливото масленозелено на дърветата, израснали по бреговете им, а по-нататък някакви странни образувания върху сухата, жълтеникава почва на долината Сан Фернандо; личаха дори и различно оформените петна от типичната за Калифорния пустинна растителност.

Очите на Фреди непрекъснато блуждаеха из небето и по земята под нея, както я беше учил Мак; главата й се движеше наляво-надясно; така можеше да бъде наясно за всички промени, които настъпваха по всяко време в небето и на земята. Да не следиш за трафика беше според неговия наръчник толкова смъртоносна грешка, колкото и това да пропуснеш да провериш количеството на горивото преди излитане. Много опитни пилоти по необясними причини не успяваха да вземат тези елементарни предпазни мерки и загиваха, заради момент на разсеяност.

Докато Фреди пилотираше, Мак седеше мълчаливо, оставяйки я да прави каквото пожелае, и все пак наблюдаваше за грешки. Без съмнение тя беше родена да лети, както някои хора са родени, за да яздят коне, а други да плуват. Можеше да се обзаложи на пари — макар че ги нямаше, — че един ден госпожицата ще научи всичко, което знае и той; та дори и много повече.

Мълчанието на инструктора обаче съвсем не означаваше, че Фреди не чуваше обичайните му напътствия в слушалките си. „Ти летиш над земната повърхност — беше й казал веднъж той. — Следи я подсъзнателно и дръж корпуса на самолета винаги успоредно над нея. Хоризонтът не е важен, освен ако насреща си нямаш планина. И запомни — трябва да усещаш повърхността непрекъснато, по всяко време.“

Първия път, когато инструкторът беше изрекъл тази тирада, Фреди изпита разочарование. Беше си представяла летенето като някакъв вид ликуващо изригване, своеобразна екзалтация, предизвикана от чувството на освобождение от земните окови. Ала колкото повече летеше, толкова повече земята и небето се сливаха в едно, така че нейната свобода оставаше да съществува в границите на някакъв огромен неизбродим съд, чийто ръб беше хоризонтът. С приближаването той се променяше, примамвайки я още и още, без край, а щом го постигаше, пространството започваше да я зове по-нататък.

Не, не можеше да се съгласи с Мак, че хоризонтът не е важен. Освен че задоволяваше елементарната й зрителна потребност, далечината предизвикваше у нея и някакъв първичен глад — искаше й се да лети насреща й и да види какво се простира оттатък. Знаеше, че инструкторът й изпитва същите желания, но понеже й беше учител, искаше тя да се концентрира върху други неща.

Някак нехайно и същевременно толкова бързо, че тя не забеляза жеста му. Мак изтегли ръчката на газта нагоре и самолетът загуби мощност.

— Моторът ти току-що се повреди — рече той във внезапно настъпилата тишина. — Къде ще приземиш самолета?

— Под дясното крило има неразорано поле — веднага отвърна момичето.

— Къде другаде? Забрави за неразораните полета. Прекалено лесно е. Представи си, че ги няма. Приеми, че долината долу е покрита с портокалови градини. Какъв е вторият ти вариант?

— Онзи път отляво. Достатъчно широк е и по него няма движение.

— А защо да не я приземиш ей там, върху ивицата между двете въображаеми овощни градини? — посочи Мак, докато Фреди, следейки едновременно и приборите от таблото, и пейзажа, се зае да планира постепенно надолу, към точката, откъдето щеше да започне тренировъчният заход за аварийно кацане.

— И все пак повече ми харесва пътят… няма движение и в двете посоки. Широчък е и мога да се приземя въпреки вятъра и да спра бързо. Рано или късно ще стопирам някой до най-близкия град, а оттам ще телефонирам за помощ.

— Хм — измърмори Мак одобрително; облегнал ръце о стената на кабината, следеше как тя снижава като по учебник при насрещния вятър, как на сто и петдесет метра от пътя планира право към него за окончателното кацане. Точно в тази точка той натисна ръчката на газта надолу и самолетът изрева отново. Фреди пак внимателно издърпа лоста към себе си, за да набере височина, без да губи от скоростта, съжалявайки както винаги, че симулираните аварийни кацания, които толкова често упражняваха, не могат да бъдат изпълнени докрай. Сигурно беше, че пътното управление нямаше да им се зарадва много, сто на сто щяха да се оплачат и местните фермери.

Приближи Бърбанк предпазливо. Всички търговски авиолинии, които пътуваха за Лос Анжелос, кацаха в Бърбанк, ала за разлика от тях тя нямаше радио и не можеше да се свърже с контролната кула; трябваше следователно да се включи визуално в натоварената схема на трафика. И докато търсеше правилното място в нея и по-нататък при навлизането в обсега на летището, където щеше да изчака реда си за приземяване, на Фреди й хрумна, че цялата тази процедура напомняше с нещо за официалния етикет в курса по танци, на който родителите й се бяха опитали да я изпратят за няколко нещастни месеца. Трябваше да си префинено учтив, докато изчисляваш правилната си позиция в небето, сякаш си си сложил белите ръкавици и най-хубавата си рокля и валсуваш в стая, пълна с други танцьори. Летището Ван Найс, разположено по-нагоре в долината, беше много по-слабо натоварено и тя почти почувства, че го покорява, докато го докосваше леко с колесника, после, без да спира, излетя отново, този път в посока към Санта Паула.

Санта Паула съществуваше само от пет години; там всъщност имаше една-единствена затревена писта, граничеща с малка река, покрай която растяха високи дървета.

— Да спрем за няколко минути тук — предложи Мак. — В кафето предлагат най-добрия домашен пай в долината.

Едва след като привързаха самолета, Фреди осъзна, че бяха всъщност единствените пилоти на летището. Наоколо цареше обезпокояваща тишина; не се чуваше шум от мотори или човешка гълчава, само вятърът, който винаги духа по летищата, караше листата на дърветата да прошумоляват. На всичкото отгоре беше и толкова топло, че тя свали синия си пуловер и го завърза около талията си, като се мъчеше да се оглежда някъде наоколо. Беше в любимите си „Левис“ и с бяла момчешка риза. Солиден кожен колан пристягаше панталоните й колкото може по-плътно към талията; и все пак мъжките дънки като че висяха на нежната й фигура. Добре поне, че не бяха прекалено дълги, тъй като Фреди ги бе отрязала точно до върховете на обувките си за тенис.

Санта Паула приличаше на селска поляна и все пак и със затворени очи тя щеше да разбере, че се намира на летище, понеже и пустото летище винаги очаква някого и рядко има летец, който може да устои на празните му писти. Санта Паула беше пропито с обещание и трепетно вълнение, каквото имаше зад кулисите на всеки празен театър преди представление.

Фреди и Мак изядоха по две парчета ябълков пай в замислено мълчание. Човекът от щанда четеше вестник, докато тя заедно с хапките опитваше да прибере косата си зад ушите и припряно размишляваше върху следващия етап от полета. Планината Санта Моника, простряна между долината Сан Фернандо и Тихия океан, се издигаше на някакви си хиляда и двеста метра. Досега не се бе случвало да пресече масива й и летателният й опит оставаше ограничен в рамките на долината.

— Хей, Мак, ще летим ли днес или не? — попита Фреди, щом свърши с пая, и погледна към инструктора си; той имаше израза на човек, замислен за нещо много, много далечно и отдавнашно.

— Ти кажи, хлапе. Това шоу е твое.

Щом излетяха отново, Фреди бързо нагласи компаса в посока югозапад и започна да се изкачва по-високо от всякога. Възнамеряваше да пресече планинската верига при каньона Топанга. Равният терен, с който беше свикнала, се промени неочаквано рязко, планината бързо се надигна под самолета: дива планина без пътища, чиито злокобни назъбени скали нямаха нищо общо с Калифорния.

Взирайки се надолу, Фреди осъзна, че по този начин изглеждаше всяко неравно, опасно и ненаселено място в света. Не се очертаваше никаква възможност за аварийно кацане и тя се запита дали не трябва да се изкачи шестстотин метра по-високо, така че ако Мак изключи мотора, да може да планира по-дълго време. Фреди дори го погледна, ала той зяпаше спокойно напред, с отегчен вид. По-добре да е в безопасност, отколкото да има неприятности, помисли тя и реши все пак веднага да набере височина.

— Не се притеснявай. Обещавам да не го правя — обади се Мак с усмивка, защото бе разчел мислите й. Две минути по-късно тесният планински проход остана зад крилете на самолета й. Планетата сякаш бе решила да си поиграе на магьосник — пред очите на Фреди внезапно се появи най-великото му творение — наситеното синьо беше поразително красиво, никога не си го бе представяла такова.

Тя знаеше, че ще види Тихия океан, личеше от картата, но никакви обяснения не биха могли да я подготвят за гледката на прекрасната, блестяща шир, която се простираше до безкрая. Това бе нова, непозната планета. Няколко скупчени платноходки далече долу бяха достигнали сякаш до ръба на този безкраен свят и като изпаднала в транс, Фреди полетя към тях. Онези там не бяха по-големи смелчаци от нея; тя можеше да прелети отгоре им и да ги остави зад себе си, жалки безкрили създания, зависещи от вятъра. Продължи да планира все така на запад, докато платноходките се оказаха точно под нея, а после останаха и далеч назад.

— Хавай ли е следващата спирка? — попита Мак. Фреди зяпна и магията изчезна. Беше се отклонила на много мили от курса и бе го сторила, без да се замисли; летяла бе непредпазливо, очарована, привлечена като от магнит, право към хоризонта.

— Аз не… как?… По дяволите, съжалявам — запелтечи Фреди, оглеждайки се наоколо, и започна да насочва самолета към брега.

— Спокойно. Оставих те нарочно да го направиш. — Мак забеляза как тя веднага възстанови правилния курс, въпреки че бе като зашеметена от собственото си поведение. Имаше два вида ученици, разсъждаваше Мак; по-голямата част от онези, които виждаха Пасифика за първи път, му отправяха бърз поглед и продължаваха да следват курса, сякаш летенето беше дреболия, а океанът — локва; но имаше и такива, които си загубваха ума, подобно на Фреди. Повечето от тях се разстройваха дотолкова, когато откриеха, че са летели над морето, че го молеха той да поеме обратния полет към земята…

Не след дълго те закръжиха над петте хангара и единствената писта на Майнс Филд, където след шест месеца щяха да се проведат националните въздушни състезания. Там вече работеха булдозери, удължавайки пистата, строяха се и места за публиката. Фреди обиколи летището, но после, поглеждайки часовника си, реши да не се приземява там, а да се отправи назад, директно над планината Санта Моника по посока на Драй Спрингс. Беше изгубила ценно време с необмисления си порив към Пасифика. Промени компаса и се приземи в своята база точно в четири и половина следобед. Слънцето вече слизаше ниско, но иначе бе така ясно, че въздухът все още светеше. Щом спря на мястото, където винаги привързваха „Тейлър“, Мак подхвърли уж между другото:

— Имам още един малък подарък за твоя рожден ден. Само че ще отида до офиса да го намеря.

— Нали вече ми даде подаръка — запротестира Фреди. Но усещаше, че няма сила за никакви емоции. Полетът над пресечена местност, изглежда, беше изчерпал докрай всичките й възможности.

— Не роптай. Веднъж ставаш на шестнадесет. А между впрочем, докато отида да го донеса, Фреди, ти излети отново, направи три кръга около летището и слез. — Терънс Макгайър скочи от самолета, затръшна вратата, без да погледне към нея, и бързо се отдалечи.

За момент Фреди остана неподвижна, наблюдавайки гърба на Макгайър, докато той крачеше към хангара. Беше ли й разрешил наистина да излети сама! Не, не беше казал „сама“, но, изглежда, имаше предвид точно това.

— ДА! — изкрещя Фреди победоносно на празната кабина. — Да, да, да — повтори тя, без да съзнава всъщност, че почти шепне. Иначе вече рулираше към края на пистата, а оттам се засили към точката за излитане с натисната докрай ръчка за газта, обзета от екстаза на ускорението, страстно настойчива; приближаваше се към онзи вълшебен и логичен момент, когато щеше да има достатъчно скорост и подемна сила, за да може крилете на самолета й да се издигнат неудържимо в златистия въздух, там в мамещото я към залязващото слънце небе.

В мига на излитането тя се почувства странно — едновременно и стрелецът, и стрелата. Нито веднъж не погледна към празната седалка отдясно. Времето съществуваше, ала не и за нея. Ръцете на Фреди се движеха спокойно, тя се издигна на нужната височина и започна да прави подготовките за завоите; сърцето й биеше лудо от непозната радост, щом лекият самолет отговаряше на допира й, сякаш беше нейната собствена плът. Фигурите, които беше изписвала толкова пъти, изглеждаха сега съвсем други, по нов начин регистрираше съзнанието й и ориентирите около летището. Имаше божественост в този момент, божественост в краищата на крилете й, които прегръщаха нощта, в равномерния шум на мотора, в усещането, че една машина и едно човешко създание високо горе в пространството представляват много повече от едно същество. Чу се да се смее и точно тогава видя вечерницата в потъмняващата синка на небето.

Долу Мак стоеше на края на пистата и очите му не изпускаха силуета на самолета, юмруците му нервно се свиваха и разтваряха в джобовете му. Защо, дявол да го вземе, я беше оставил да направи този продължителен маршрутен полет точно преди първата й изява? Беше вече късно, тя бе уморена и навярно по-възбудена, отколкото предполагаше, особено след прелитането над океана. Довчера беше само на петнадесет и твърде млада, за да лети сама, и кой можеше да твърди, че след изминалите двадесет и четири часа госпожицата е станала по-голяма? Не беше ли сбъркал в преценката си? Защо трябваше да го разнежва рожденият й ден — можеше да отложи за друго време този експеримент. Можеше и трябваше да го стори, по дяволите.

Но все пак… все пак… тя беше така готова. Наблюдавайки летенето на Фреди днес, Мак отново бе преживял чистото чувство, което беше изпитвал като ученик пилот, а уж смяташе, че го е забравил отдавна. Мислеше си, че обучението на любителите ще изпепели някогашната негова мания, радостта му от чистотата на полета, ала ето че Фреди го накара отново да преживее поезията, да вдъхне пак въздуха, който го примамваше непрекъснато да напуска планетата Земя. Но, Господи, небето потъмняваше с всяка секунда. Беше един от най-късите дни на годината. Сигурно и температурата бе паднала с двадесет и пет градуса[9], откакто се върнаха от Санта Паула. Стана му студено, но не можеше да се спусне към хангара и да си вземе сакото, докато Фреди се намираше там горе. Никога не бе предполагал, че на самолета ще му трябва толкова време, за да обиколи три пъти едно летище.

А Фреди продължаваше да лети. Видя вечерницата отново и си науми, че тя й изпраща послание, приятелско и важно послание, което навярно никога нямаше да дешифрира, въпреки че сигурно означаваше много за нея. Как копнееше да се изкачи в небесата, дотам, откъдето можеше да види звездите на съзвездието Козирог. Книгите учеха, че те се намират далече, твърде далече, за да се видят просто ей така. Тя не го вярваше, никога нямаше да го повярва; знаеше, че точно сега лети под Козирог, съзвездието на нейното рождение. А на земята Фреди различаваше фигурата на Мак, самотна тъмна сянка върху пистата. Поклати крилете на самолета, за да му покаже, че го е видяла, завърши третия кръг и с въздишка на смирено нежелание се приготви да каца.

Мак не помръдна, въпреки че ученичката му направи показно приземяване; червеният самолет се установи плавно на двете си предни колела. По същото време докосна земята и малкото задно. Инструкторът все още стискаше юмруци, докато машината продължи да се движи и спря недалеч от мястото, където чакаше; ръцете му се отпуснаха едва когато тя изключи двигателя. Вратата се отвори и Фреди изхвърча от самолета с един скок; почти поваляйки Мак, момичето обви ръцете си около врата му. Гореше в нощта подобно на празничен фойерверк на Четвърти юли[10], с развяна от вятъра червена коса, а блесналите й очи излъчваха светлина във всички посоки.

— Направих го! Направих го! — възкликна Фреди и обсипа лицето му с целувки. После разтвори широко ръце и погледна нагоре към вечерницата, сякаш искаше да я получи. — Направих го, Мак! О, благодаря ти! Благодаря ти! — А той откри, че е изгубил способността да говори. Почувства се млад, тържествуващ и опиянен като нея; отдавна забравени чувства задушиха гърлото му със забранени сълзи. Инструкторът почука часовника си и поклати укорно глава. — Знам — рече Фреди. — Но трябва да вървя, иначе ще закъснея. Всъщност вече закъснях. О, Мак, не ме е грижа. Окей, тръгвам, тръгвам. Но пак ще се върна, Мак! Толкова много има за учене.

Забравяйки да попълни бордовия си дневник, тя още веднъж го прегърна и го целуна с възторжена благодарност; след това изтича на пътя да стопира някой до вкъщи. Мак продължаваше да стои на пистата. Още чувстваше топлината на импулсивните й целувки върху студените си страни. Силните й ръце като че ли все така стояха на раменете му, а полуделият й от щастие глас не прекъсваше да звъни в съзнанието му. Въздъхна и поклати глава. И заемайки се да привързва „Тейлър“ към земята, той спря и потърка бузата си, застинал в замислена, наполовина смаяна усмивка. Прекрасната възраст на шестнадесетгодишните, рече си, прекрасната възраст на шестнадесетгодишните — ето откъде идва всичко.

[1] Слоестокупест, слоест, купест, купестодъждовен — Б.пр. ↑

[2] Висококупест, високослоест, слоестодъждовен. — Б.пр. ↑

[3] Верига от универсални магазини. — Б.пр. ↑

[4] Кирус — перест облак. — Б.пр. ↑

[5] Кирокумулус — перестокупест. — Б.пр. ↑

[6] Киростратус — перестослоест. — Б.пр. ↑

[7] Чарлз Линдберг, американски пилот, направил първия непрекъснат солов полет от Ню Йорк до Париж (1927). — Б.пр. ↑

[8] К. Ломбърд (1908–1942) — известна холивудска актриса през 30-те години, участвала в 42 филма. Четири от тях са измежду най-добрите комедии на Америка. — Б.пр. ↑

[9] По Фаренхайт. — Б.пр. ↑

[10] Ден на независимостта — национален празник на САЩ — Б.пр. ↑

9.

Ив предпочиташе да отпразнуват рождения ден на Фреди в Перино, най-елегантния френски ресторант в Лос Анжелос, но Фреди вече бе ходила веднъж в холивудския „Браун Дерби“ и се беше влюбила в умело имитираната делова атмосфера, в ситно нарязаната пастърма и пилето със сметана, бутилките кетчуп редом с приборите и телефоните, които можеха да се включат на всяка маса, удобство, което Ив все още намираше за екстравагантна приумица.

Нещо повече — Ив се питаше дали майка й или пък свекърва й щяха да си помислят да заведат на подобно място млади момичета. Можеше ли изобщо да си представи всяка от тези изискани дами от старата школа, ресторант, в средата на който се мъдреше рекламната фигура на мъж в каубойски дрехи, поглъщащ огромна купа рибена чорба, и в чиито сепарета, наредени като влакови купета от двете страни, седяха мъже и жени с вечерно облекло; ресторант, където постоянно се появяваха филмовите звезди, сподирени от тълпи от ловци на автографи; ресторант, много от посетителите на който, както и тази вечер, щяха да се отправят към холивудския „Лиджън Стейдиъм“, само една пряка по-долу, за боксовите състезания с парична награда, пропускайки понякога прословутите юмручни свади, редовно избухващи между някои от най-известните клиенти на Дерби?

Как ли беше отпразнувала собствения си шестнадесети рожден ден, мъчеше се да си спомни Ив. Сигурно е имало специална семейна вечеря; навярно са й разрешили и една празнична чаша „Дон Периньон“; възможно е да е имало дори парти с чай, с еклери и петифури за няколко от приятелките й.

Наистина не можеше да си спомни, понеже французите не обръщаха толкова специално внимание на шестнадесетгодишните. На тази възраст момичето все още се смяташе за дете; тогава тя все още носеше косата си спусната по детски до талията й, не беше ходила никъде без придружител, никога не беше посещавала ресторант.

И все пак… и все пак… на шестнадесет тя май беше вече твърде далече от детството?

Ив се усмихна тайничко на себе си, докато наблюдаваше дъщерите си, изпънали гърбове в ниското сепаре и хвърлящи дискретни погледи към звездите, които вечеряха навсякъде наоколо. Мнозина от тях бяха поздравили Пол и Ив, спирайки до масата им, понеже френският консул и жена му бяха известни вече в цял Лос Анжелос. Докато се запознаваха с Делфин и Фреди, артистите ги даряваха с одобрителни погледи, а имаше и много кимвания, много приятелски намигания, адресирани към Ив и Пол по адрес на дъщерите им.

Тази вечер и двете я караха да се чувства горда, помисли Ив доволно. Делфин, само на седемнадесет и половина, изглеждаше смайващо изтънчена в семплата си вечерна рокля от бял шифон; единствените й украшения бяха гердан от перли и перлени обици. Но дори да носеше фалшиви диаманти, никой нямаше да забележи, защото щеше да е завладян от грацията, с която тя държеше главата си, и от съвършената красота на чертите й.

Макар че се беше прибрала късно от училище, тази вечер Фреди като никога бе успяла да подчини косата си; тя падаше сега в относително дисциплинирани вълни около пламналото й щастливо лице. Ив винаги беше знаела, че ще може да го направи, ако поиска — а първата й вечерна рокля, ушита от тъмносиньо кадифе и украсена с широк бордюр от бял сатен, я правеше да изглежда някак внезапно пораснала. Галавечерята сигурно наистина означаваше много за нея, продължаваше размислите си Ив, понеже Фреди излъчваше и някаква особена възбуда, съвсем различна от онази, която демонстрираше ежедневно в иначе изпълнения й с шумни открития и вечно завладян от ентусиазъм живот. Всъщност, осъзна Ив, Фреди бе толкова развълнувана, че почти не обели дума през цялата вечер, а вече очакваха десерта. Тя докосна ръката на Пол и кимна обично към тяхната ослепителна по-малка дъщеря — едно засияло момиче, с огромни учудени сини очи и пламтяща клада от коси.

— Къде ли е тя в момента? — рече Ив тихо.

— Никога няма да разберем — отвърна Пол.

— Е, поне знаем, че не е момче.

— И слава богу — въздъхна Пол.

Делфин, първокурсничка в университета в Лос Анжелос, излизаше на срещи прекалено често според баща си и дори тази вечер не ги остави насмалко, за да отиде с най-добрата си приятелка, Марджи Хол, на някакво студентско парти. Може би Фреди също се интересуваше вече от момчета, но още не го беше показала. Сега, когато ставаше на шестнадесет, те трябваше да й позволят да излиза, щом я поканят, както постъпиха с Делфин. Бащата французин у Пол се съпротивляваше на тази идея, ала след петте години, прекарани в Калифорния, той си даваше сметка за различния стил на живот в страната и знаеше, че не би могъл да направи нищо. Делфин побутна Фреди по лакътя.

— Виждаш ли отсреща? Погледни кой влезе току-що! Марлен Дитрих и двама мъже — трябва да са съпругът й и принц Феликс Роло от Египет… ходят навсякъде заедно… Фреди!

— А?

— Гледай, за бога, преди да отидат на бара. О, вече ги изпусна. Щом излязат след няколко минути — ще те смушкам.

— А забелязваш ли някъде Хауърд Хюз[1]? — попита Фреди разсеяно.

На Делфин можеше да се разчита да разпознае само човек, чиято фотография бе излязла във вестниците, независимо дали е филмова звезда или не.

— Не. Не разбирам защо ще искаш да го видиш?

— Просто любопитство — отвърна сестра й някак неопределено.

— Изглеждаш особено — отбеляза Делфин критично. — Мамо, не ти ли се струва, че Фреди има треска?

— Да не ти е топло, скъпа? — попита Ив. — Делфин е права… бузите ти са зачервени, очите ти блестят и гледаш някак странно. Може би се разболяваш от нещо. Пол, как мислиш?

— Съвсем естествена реакция на момиче, което тук наричат „рожденичката“, скъпа — Фреди просто е очарована, че най-после навършва шестнадесет. Това не е треска, пораснала е просто — повече или по-малко.

Ала в момента, когато тримата се обърнаха към нея, за да я дарят с поредната порция нежни погледи, Фреди разбра, че не може вече да сдържа триумфа си само за себе си нито секунда повече.

— Днес летях сама — обяви Фреди с треперещ глас.

— Какво? — трепна Ив.

— Какво? — попита и Делфин.

— Какво? — извика най-накрая и Пол, понеже беше единственият на масата, който знаеше какво иска да каже дъщеря му.

— Издигнах се със самолет във въздуха, обиколих летището три пъти и се приземих.

— Сама? — Пол почти зяпна.

— Трябваше да съм сама, татко. Иначе нямаше да е дебют. — Фреди насилваше гласа си, за да звучи успокояващо и зряло.

— Но това е просто невъзможно, Фреди, просто невъзможно! — извика Ив. — Ти не знаеш да летиш. Как можеш да излетиш със самолет без подготовка? Как можеш да рискуваш живота си? Да не си полудяла напълно?

— Фреди, мисля, че е по-добре да обясниш — намеси се сърдито Пол, взимайки ръката на съпругата си, за да я успокои.

— Съвсем законно е — настоя Фреди припряно. — Всеки може да излети сам, щом навърши шестнадесет.

— Това все още не е обяснение! — Пол никога не бе изглеждал толкова сърдит.

— Ами… Мамо, нима не помниш колко пъти си ни разказвала как си се измъкнала тайно от къщи и си се издигнала с балон; отгоре на всичко си била само на четиринадесет години? — започна Фреди.

— Това няма нищо общо с твоя случай! Мари-Фредерик, чакам фактите! — настоя Пол високо, ала не толкова, че да привлече вниманието на препълнения ресторант.

— Самолетът беше „Тейлър Къбс“.

— Фактите! Как си се научила да летиш?

— Взимах уроци. Осем часа.

— Кога? Кога имаше време за уроци? — продължи Пол през стиснати устни.

— Следобедите в петък.

— Но ти казваше, че тогава боядисвате декорите за училищната пиеса — намеси се и Ив.

— Излъгах ви.

Сега беше ред на Делфин да зяпне. Ив невярващо поклати глава, а Пол атакува отново:

— И откъде взе парите да платиш уроците?

— Ами… Работих в Улуърт през съботите на щанда за бонбони. Изкарах си парите.

— А какво стана с отбора по плуване, приятелката в Бевърли Хилс… всичките онези тренировки в нейния басейн? — заизрежда някак обидено Ив.

— Излъгах и за това. — Фреди гледаше майка си право в очите.

— Добре… къде взимаше тези уроци по летене? — настояваше Пол.

— В Драй Спрингс.

— От мъжа, с когото летя преди четири години?

— Да.

— Как е могъл този негодник, без да ни уведоми? — Лицето на Пол се стегна още повече.

— Аз излъгах и него. Казах му, че вие плащате за уроците ми. Човекът изобщо не е виновен.

— И как точно, обясни ми как успяваше да стигнеш чак до онова малко летище в долината, и то в петък следобед? — Пол вече не можеше да сдържа гнева си; по дяволите — Фреди се бе надявала, че никой няма да я попита точно за това.

— Аз… ами всеки го прави, съвсем безопасно е… возех се на стоп… но само с хора, които изглеждаха много, много мили.

— НА СТОП? — Сега вече Пол и Ив избухнаха едновременно.

— Няма друг начин да се добереш дотам, освен с кола — измърмори Фреди; чувстваше, че се смалява на масата, и не можеше да откъсне погледа си от покривката.

— О, Фреди! — включи се в атаката най-после и Делфин. Това, че сестра й лъжеше, не беше нещо особено, всяко дете го правеше при някакви обстоятелства, но стопът, това беше наистина, ама наистина лошо. Кое хубаво момиче си позволяваше да се вози на стоп! Делфин забеляза Джими Кегни[2] да минава покрай масата им, но дори не го проследи с очи. Това, което ставаше в тяхната компания, беше много по-интересно.

На масата се възцари зловеща, пълна, продължителна тишина. Ив и Пол изглеждаха прекалено ядосани и явно се въздържаха да проговорят.

— Виж ти! Ив! Пол! И красивите госпожици Дьо Лансел! Каква изненада само, каква приятна гледка! — Пред тях стоеше Морис Шевалие, зарадван от срещата с очарователното семейство.

— О, господин Шевалие, днес е рожденият ми ден, не е ли вълнуващо? Ставам на шестнадесет и ние празнуваме — забърбори Фреди отчаяно.

— Я виж! Ами тогава ще се присъединя и аз към компанията! Позволяваш ли, Пол? — Певецът седна в края, до Ив. — Келнер, шампанско за всички. „Лансел“, разбира се. Розово, ако имате. Да, Пол, настоявам. — Шевалие се обърна към Фреди: — Това е голям случай, госпожице Фреди. Трябва да сте много щастлива тази вечер. Очакваме големи неща от вас, нали, Пол? Не е ли вълнуващо, Ив? — Той се наведе към Ив и прошепна в ухото й: — Дали някогашната Мади нямаше да е доволна, ако можеше да погледне в бъдещето и да се види тази вечер, заобиколена от своя галантен съпруг и прелестните й дъщери? — Келнерът се появи с бутилка „Лансел“ в кофа лед. — А, добре, ето го шампанското. Сега всички трябва да вдигнем тост — за госпожица Фреди дьо Лансел и нейното бъдеще! Дано бъде славно!

Фреди пресуши чашата си. Каквото и ужасно нещо да й се случеше оттук нататък, нямаше да й се стори толкова неприятно след чаша шампанско. Да летиш с Вечерницата под Козирог — нима можеше да има достатъчно висока цена за всичко това?

Ив лежеше будна дори и след като Пол беше заспал най-после. Вечерята по повод рождения ден на Фреди беше приключила скоро след появата на Морис; по взаимно съгласие те не говориха повече за невероятното поведение на Фреди. „Браун Дерби“ не беше място за военен съд и нещата можеха да почакат до утре — и още как. Тя и Пол бяха твърде изтощени и обезпокоени, за да ги обсъждат преди лягане, но ето че въпреки умората Ив не можеше да заспи. Измъкна се тихо от леглото, облече халата си и отиде да седне на перваза на прозореца; дръпна завесите и се загледа към градината.

Как бе възможно, питаше се Ив, толкова директно дете, честно и открито, каквото Фреди изглеждаше винаги, спокойно да съчини такава сложна серия от лъжи? Тя бе водила нещо, което всъщност беше двоен живот, и то в продължение на месеци, от самото начало на учебната година. Как можеше да лъже родители, които винаги, както й се струваше поне на Ив, й бяха давали с пълни шепи най-добрите неща от живота заедно с неотслабващата си любов. Значи Фреди бе успяла да запази тайните си дори от Делфин, нещо съвсем не толкова лесно, а очевидно беше излъгала и човека, който я е учил да лети.

Интересно, как ли си е представял нещата той? Що за безотговорна и безразсъдна особа трябва да си, за да учиш едно петнадесетгодишно момиче да прави такова опасно нещо само заради парите? Как смее да се нарича учител? Ив изпружи свитите си крака и привърза още по-здраво халата около талията си.

Не можеше да подреди всичко случило се, имаше толкова неща, които не разбираше. Фреди бе седяла в ресторанта, нахална колкото си иска, изглеждайки ни повече, ни по-малко горда от себе си, като се опитваше да сравни своя куп лъжи с безобидното малко пътуване на майка й в пълния с топъл въздух балон над Дижон през — кога точно беше? — през 1910. Да, преди двадесет и пет години, или четвърт век, ако броеше нормално времето. Само че това беше една дата, която принадлежеше на друг свят, отишъл си отдавна, подобно на Атлантида, Едуардовият свят отпреди Световната война.

На каква възраст беше тогава, чудеше се Ив. На четиринадесет, припомни си тя, изчислявайки набързо. Значи не е била кой знае колко голяма… Но да се изплъзнеш от гувернантката си — госпожица Елен, тази педантка — и да вземеш шапката на майка си, беше съвсем дребно нещо в сравнение с това да се учиш в продължение на месеци, и то месеци, изпълнени с измама и неистини, как да летиш със самолет… Само една-единствена подробност, неочакваният изблик на вятъра, тогава беше причина да загуби шапката си. Ако не се беше случила тази история, никой нямаше да разбере и щеше да се размине без сръдни. Във всеки случай Ив Кудер не беше навредила никому.

В тъмното устните на Ив се извиха в несъзнателна усмивка, щом си спомни за огромния шок и връхлетялата я смайваща изненада при вида на пейзажа, разкриващ се от гондолата на балона. Наистина каква гордост беше изпитала — да бъде от малцината, които действително са успели да се издигнат високо над тълпата; и да види със собствените си очи как изглежда големият свят от въздуха.

Трябваше да признае, че бе склонна да оправдае до известна степен Фреди, ако и тя бе пожелала да надникне оттатък хоризонта. Винаги беше разбирала тази нужда, помисли Ив с неохота. Съвсем нормално беше да поискаш да се почувстваш свободен и различен, още повече на нейната възраст.

Но чак пък да управлява сама самолет? Имаше и жени пилоти, разбира се. Кой не беше слушал за Амелия Еърхарт, Ан Линдберг и Джеки Кокрън. Подвизите им винаги се съобщаваха сред най-важните новини, но те не бяха млади момичета, а зрели жени и принадлежаха към онова необичайно женско племе, което обичаше да мери сили с мъжете. Останалият дамски свят им се възхищаваше, ала не ги разбираше.

Само че Фреди винаги бе искала да „лети“. Освен, че го повтаряше често, тя го бе и демонстрирала с дръзките си чудатости, ала те ги приемаха за обичайни детски приумици, които всяко момиче трябваше да загърби веднага щом порастнеше.

Ив въздъхна. Рядко се бе чувствала така глупаво. Фреди, такава, каквато им се разкри снощи, не беше сякаш тяхната дъщеря, а това трябваше да означава и че нейна милост е ненаблюдателна и лекомислена майка. Най-глупаво стана, когато Морис седна при тях и настоя да празнуват; представяше си навярно, че семейство Лансел преливат от радост. Какво й бе прошепнал? Тогава не обърна внимание, шокът и гневът и бяха прекалено големи. „Дали някогашната Мади нямаше да е очарована…“ Някогашната Мади.

Зашеметена от спомена, Ив се отдръпна от прозореца. Стоеше абсолютно неподвижно, вслушана в силните удари на сърцето си. Мади! Мади, която съвсем безразсъдно беше предизвикала оня просъществувал с години печален скандал, донесъл навремето толкова болка и срам на всички в семейството й. Ами като се прибавеше и провалената кариера на Пол?… Мади с червената рокля и червените обувки; с любовните песни, дивите аплодисменти, горещия, пламтящ оранжев блясък на прожекторите; същата Мади, която накрая копнееше за цялата бляскава слава на великия мюзикхол.

Тогава беше почти на годините на Фреди и нощ след нощ бе мамила родителите си в Дижон, за да изтича до „Алказар“ и да изслуша за пореден път песните на Ален Маре. Невероятно — срещала се бе с Маре по нейно желание. Ив се изчерви дори в тъмнината при спомена за нощта, когато беше отишла в пансиона му. Двете чаши червено вино не можеха да бъдат извинение за това, което му позволи там — и все пак, и все пак той й беше искал разрешение за всяка своя стъпка. Не! Не биваше да мисли за събитията от онази нощ, макар че никога нямаше и да ги забрави.

А нима бе много по-възрастна от Фреди, когато изчезна и замина за Париж. И живя там в грях, одумвана навярно от мнозина… в най-черен, най-дълбок грях, макар че тогавашното безгрижно момиче Мадлен, което обичаше да се разхожда по Големите булеварди, съвсем не разбираше осъдителната страна на постъпката си. Същата Мадлен, която се беше осмелила да отиде на прослушване при Жак Шарл и го бе накарала да й изпрати възторжено писмо; Мади, преименувана после отново, звездата в „Олимпия“ с нейните песни, толкова сигурна в себе си и в правото си да решава съдбата си, че на практика беше изхвърлила дори леля си Мари-Франс от своята гримьорна. На седемнадесет ли беше все още тогава или на осемнадесет?

Кога, в кой момент през всичките тези години, питаше се Ив, тя бе станала госпожа съпругата на френския консул, която си позволяваше да пее само за приятелите си на частни събирания или на официални благотворителни концерти в Лос Анжелос? Къде впрочем беше загубила Мади?

Замаяна от събудените спомени, Ив ходеше напред-назад из спалнята, едва осветена от луната. Беше останала за дълго загубена в миналото си. Върна се постепенно в настоящето. Пол все още спеше, но тя просто със сетивата си усещаше, че Фреди е будна.

Ив излезе от спалнята и се запъти към стаята на дъщеря си. Под вратата се процеждаше светлина. Тя почука и отвътре се чу едно слабо „Влез“.

— Не можах да заспя — рече Ив, а дъщеря й остана свита на кълбо върху кревата, нещастна и смалена във фланелената си пижама, стиснала виновно малка книжка с корица в синьо и червено.

— И аз.

— Какво четеш?

— Наръчник на пилота за ученици.

— Добра ли е?

Фреди опита да се засмее.

— Няма сюжет или диалог, само подробни описания.

— Фреди, кажи ми… този мъж — този твой инструктор по летене, — той… млад човек ли е?

— Мак? Никога не съм мислила за това. Участвал е във войната с ескадрилата на Лафайет, така че трябва да е, ох, не знам. Мога да се заинтересувам.

— Не, няма значение. Питах само защото се чудех… колко опит има.

— Повече от всеки друг. Започнал е да лети като хлапе. Подготвил е страшно много хора. Знаеш ли, мамо, наистина няма нищо необичайно в това да направиш полетен дебют на шестнадесет. Много момчета го правят. Питай, когото искаш.

— Сигурна съм, че е така. Но изненадата беше толкова… голяма.

— Вече не изглеждаш сърдита — обади се Фреди нерешително.

— Не съм. Мислих дълго. Сигурно летенето означава много за теб, така ли е?

— Повече, отколкото мога да обясня. Нямаше да изфабрикувам всичките тези лъжи, ако имаше друг начин. Знаех, че щом попитам, ще ми забраните да се подготвям — почти вдъхновена заобяснява Фреди.

— Хм. — Ив обмисляше отговора си.

— Нямаше да ми позволите, нали?

— Не, права си. Щяхме да те накараме да изчакаш.

— Не можех да чакам.

— Знам.

— Откъде… откъде знаеш?

— Просто знам. И аз съм била млада някога все пак!

— Все още си млада — избърбори Фреди.

— Е, не чак толкова. Никога отново няма да бъда на онези години… и може би така е по-добре. Да, със сигурност е по-добре и във всеки случай е неизбежно. Ох, какво ще те правим сега, скъпа моя?

— Трябва да взема документ за правоспособен пилот. Не мога да лъжа повече. Първо, защото обещавам да не го правя изобщо… и второ, защото имам нужда от писменото ви разрешение за изпита. Това са минимум още десет часа уроци.

— А какъв беше планът ти? Да работиш, докато изкараш парите за обучението?

— Да. Смятах да измисля и някои други… неща… Е, ясно де, лъжи, нали трябваше да се оправдавам за времето, когато не съм вкъщи или на училище.

— Отборът по тенис? Представлението за Великден? Или Майската царица[3]?

— Всичките идеи са добри — с изключение на Майската царица. Ако не бях толкова горда с дебюта си в летенето и не си бях признала за него, обзалагам се, че щях да измисля нещо.

— Дори писменото разрешение?

— Фалшификат — кимна Фреди мрачно. — Налагаше се да го направя.

— Не се съмнявам — промърмори Ив. — Но сега вече знаем. Погледнато от всички страни, мисля, че така е по-добре.

— А това означава ли, че ще ми разрешите да работя в Улуърт? — нетърпеливо попита Фреди.

— Трябва да говоря с баща ти. Но вярвам, че ще успея да го убедя. Само че вече абсолютно никакъв стоп, Фреди. Никакъв. С когото и да е. Обещаваш ли ми честно?

— Да, разбира се, но как ще стигам до летището?

— Щом си се научила да управляваш самолет, би трябвало да се допусне, че си достатъчно способна и да шофираш. Повечето от момчетата взимат шофьорските си книжки на твоите години, нали? Спомням си времето, когато Делфин не говореше за нищо друго.

— О, мамо!

— Щом се научиш да шофираш, Фреди, можеш да взимаш колата ми.

— О, мамо — толкова си добра с мен! — Фреди се хвърли върху Ив и я стисна в прегръдката си. Макар да бе по-едра от майка си, тя се сгуши колкото можеше по-близо до нея; имаше нужда от облекчението и успокоението, което носеше този контакт. Е, какво пък — значи не е била толкова лоша и явно нямаше да я изхвърлят от семейството, нещото, от което впрочем се бе страхувала най-много.

В очите и на двете плуваха сълзи.

— Да кажем, че ти се отблагодарявам за някои услуги… големи и малки. Сега трябва да спиш, скъпа. Ще се видим на сутринта.

— Лека нощ, мамо — отвърна Фреди, ала ако се съдеше по вида й, тя възнамеряваше сякаш да стои будна цяла нощ, грейнала от доброто развитие на нещата.

— Лека нощ, скъпа. А твоят дебют в летенето е бил сигурно чудесен, нали? Мога да си представя… По-точно спомням си… да, спомням си, във връзка с нещо от моя живот… как трябва да си се чувствала. Поздравления, скъпа. Гордея се с теб.

— Хайде, Фреди, време е — подвикна Делфин. Фреди погледна през прозореца: зимният дъжд, завалял след рождения й ден, не прекъсваше вече цяла седмица. Делфин беше пристигнала тази неделя от общежитието си, обявявайки, че е време да направи „префасонирането“, което беше обещала на Фреди като подарък за рождения й ден. Фреди не виждаше начин да отклони експеримента; извинението, че има много домашна работа, щеше да отпадне веднага. Очевидно трябваше да приеме този подарък на Делфин; в противен случай щеше да бъде обвинена, че е неблагодарна, че не се държи, както подобава на сестра, и изобщо, че е необщителна.

— Ще ти сложа хавлия около врата — рече Делфин, щом успя да настани Фреди пред огледалото на тоалетката в нейната стая. — Донесе ли си четката за коса? — Фреди й я подаде с мълчалива въздишка на нетърпение, макар че повечето от приятелките на Делфин сигурно биха дали всичко за подобно специално внимание.

Съсредоточена и сериозна, Делфин обърна Фреди така, че да гледа встрани от огледалото. После прибра с четката водопада на косите й и ги закрепи назад с големи пластмасови фиби. Взе шише с почистваща течност, навлажни с нея парче памук и избърса лицето на Фреди; по тена й личеше, че госпожицата не се задържа много вкъщи. Когато свърши, памукът остана съвсем чист, защото Фреди не слагаше нищо на кожата си.

— Така — констатира Делфин. — Сега мога да започна. — Тя взе една от своите кутии с фон дьо тен и започна да тушира силните черти на Фреди с тънък слой, умело придавайки им блед нюанс, няколко степени по-светъл от естествения цвят на кожата й. Напудри цялото лице на Фреди в същите меки бежови тонове и проучи резултата мълчаливо, като не преставаше да се върти около сестра си.

Фреди изглежда като статуя, помисли Делфин. Но все пак момчетата, било съвсем нормалните или изключителните гении, просто не излизаха на срещи със статуи, колкото и великолепни да бяха. Те просто търсеха съвсем други неща в едно момиче.

Макар да не бе казала нищо на Фреди по този въпрос, Делфин беше загрижена от факта, че момчетата не си падаха достатъчно по сестра й. Достатъчно? Всъщност никак. Ако една госпожица не е станала популярна до шестнадесет, като че ли не можеше да разчита повече на някакво особено бъдеще. А Фреди си седеше вкъщи през повечето съботни вечери, опитвайки се да изглежда напълно щастлива, че е останала сама със своите невъзможни книги за летене. Ала Делфин знаеше, че сестра й се тревожеше, и само гордостта й пречеше да си го признае. Фреди танцуваше майсторски, те често разучаваха заедно модните стъпки, но кой друг можеше да допусне колко лека и ритмична е тя. Всичко ставаше с излизания, със срещи и това си е!

Делфин извади пухче за пудрене и кръгла плоска кутия руж. С няколко леки потупвания тя деликатно положи ружа, смесвайки го така, че да изглежда абсолютно естествен. След това изрови от чекмеджето си остър молив за вежди и върху оцветените в бакърен цвят вежди на Фреди се появиха светлокафяви линии. Направи ги нарочно по-плътни, за да придават драматичен оттенък на неопитомено сините й, нетрепкащи очи. Фреди се размърда неспокойно.

— Не знаех, че имаш всички тези неща. Използват ли ги?

— Разбира се. Всички момичета се гримират.

— Нямах представа.

— И там е тънкостта на гримирането. Ако се набива на очи, значи не съм го направила както трябва. Но запомни — от макиажа идва промяната в израза. Фреди, толкова е добре да свикнеш. Ще те науча точно как да го правиш, щом свърша. Ще сваля всичко и после ще направя половината от лицето ти, а ти можеш да гримираш другата половина. Ще се упражняваме, докато го усвоиш напълно… Няма значение времето. Важното е да се отпуснеш и да не се безпокоиш, че ще сгрешиш. Винаги можеш да се избършеш.

— Това… това наистина е… много мило и великодушно от твоя страна, Делфин.

— Веднъж се става на шестнадесет. Рожденият ден е голямо събитие и трябва да ти дам нещо важно — каза Делфин с удоволствие. Известно време тя работи в тишина, после добави нехайно: — Момчетата в гимназията са хапльовци.

— И аз така мисля.

— Имаш късмет, че спечели една година. Следващата есен ще си в университета, а това вече е друга история. Колежани. С хиляди. И болшинството са съвсем свестни.

— Добра новина. — Фреди й се усмихна с възможно най-невинната си усмивка. Делфин можеше да бъде много сладка и изискана, стига да пожелаеше.

— Колежаните знаят как да оценят добрия събеседник. Направо ще те нападнат!

— Това е още по-добра новина.

— Само донякъде. — Делфин използваше думите с умението на пикадор и в същото време отваряше малката кутийка с туша за мигли — най-скъпоценното й притежание.

— Значи само донякъде?…

— Е, знаеш какви са мъжете. Обичат да приказват те през повечето време дори и с добър събеседник.

— Виж, това вече е глупаво. Какво печели другата страна?

— Не си съвсем права. Добрият разговор кара и партньорът ти да се чувства блестящ. Нали разбираш — помагаш му да се изяви, окуражаваш го, слушаш го съзидателно. — Делфин потопи четката в чаша вода и я втри опитно в черния туш.

— Ако намекваш, че говоря твърде много, аз и сама си знам — прекъсна я Фреди.

— О, Фреди, за съвсем друго става въпрос. Просто момчетата — дори мъжете колежани — не са в състояние да говорят интелигентно за авиация. Не знаят нищо за нея и положително не биха искали да го научат от момиче.

— Е, ами за какво друго мога да говоря с тях?

— За коли — тържествуваща произнесе Делфин. — Опитвала съм се. Наистина, ама наистина съм се опитвала, само че колата е такова смешно нещо. Искам да кажа, че тази тъпа машинария може да се движи само напред-назад по своите глупави пътища. При нея измерението е едно! Какво толкова има около колите? — заключи Фреди едва ли не с погнуса.

— Слушай… Ако… просто ако… не изтървеш нито една дума за самолети и се преструваш, да кажем, че се интересуваш от коли, ама съвсем за малко, колите, както се казва, ще поставят само началото. Повечето момичета не са и наполовина интелигентни по отношение на автомобилите или моторите, така че там печелиш по точки. После… ами после разговорът ще се завърти около други неща.

— Например? — Фреди беше искрено озадачена, но я човъркаше любопитството.

— Неговите състуденти, неговите предмети, неговите професори, футболният отбор и какво мисли за шансовете му, какви групи харесва, какви нови филми е гледал, кои са любимите му филмови звезди, какво възнамерява да прави, щом завърши, изобщо какво мисли за абсолютно всичко, дори какво чете от комиксите — о, Фреди, има милион неща, за които можеш да накараш един мъж да заговори, стига, разбира се, да започнеш с колите и да продължиш да задаваш въпроси.

Мигла по мигла Делфин положи черния туш с веща ръка, така както го обичаше тя — да не бъде твърде дебел, нито пък зърнест. Сетне провери още веднъж произведението си, намери го, че е по вкуса й, и бавно, с драматичен глас сподели със сестра си най-важното си прозрение:

— Ако един мъж престане да говори, а ти не знаеш какво да кажеш по-нататък, просто повтори последните негови думи с въпросителен тон, сякаш не си го разбрала, и той веднага ще продължи и ще ти разправя все повече и повече. Това успява винаги. Никога досега не съм го казвала на друго момиче, нито дори на Марджи.

Фреди изглеждаше впечатлена, но не и убедена и затова попита:

— Казваш значи, че само повтаряш последните му няколко думи? И това е всичко?

— Всичко. Съвсем просто е, но мъжете рядко могат да ти устоят, ако го правиш както трябва. Ще си спечелиш репутацията на страхотен събеседник и с твоя вид и сензационните ти крака — какво не бих дала да имам крака като твоите — ще бъдеш най-популярното момиче сред първокурсниците.

— А какво става с муцуната ми?

— Не поглеждай още в огледалото. Изтърпи, докато свърша. Не съм ти направила прическата. — Делфин освободи косата на Фреди и я среса с четката, докато гривата й се прибра, легна спретната като никога. Раздели яркото безредие на път и после с електрическата маша стисна няколко от най-немирните рижи вълни; косата се отпусна в елегантни къдри от двете страни на Фрединото лице и като че ли се подви в краищата. Накрая Делфин положи тънък слой розово червило върху устните на сестра си и неудовлетворена от цвета му, го смени със светлочервено. После взе от дрешника някакъв черен шал от шифон, махна чаршафа от врата на сестра си и майсторски нагъна шала, така че тържествуващите рамене на Фреди и дълбоката вдлъбнатина над гърдите й се разкриха в пълната си голота.

Делфин затаи дъх възхитена.

— Обърни се! — изкомандва тя и завъртя сестра си на стола, така че да застане с лице към огледалото.

Фреди се огледа в смаяно мълчание.

— Е? — промълви Делфин.

— Аз… не знам какво да кажа…

— Поразителна си! Просто си смайваща, Фреди, не мога да повярвам, че си ти!

— Не изглеждам ли твърде… голяма?

— Изглеждаш като филмова звезда — изрече Делфин с благоговение, дарявайки я с върховния комплимент, на който бе способна. После се наведе над произведението си и го целуна по главата. Имаше безпогрешен вкус, а и Фреди се бе оказала по-красива, отколкото смееше да се надява. Почувства дори леко завистливо бодване, но бързият поглед в огледалото я успокои. Бяха толкова различен тип, че се изключваха взаимно.

— Хайде да те покажем на някого — помоли Делфин, теглейки сестра си за ръка.

— Не, не мога. Аз съм… ами, малко е стряскащо. Дай ми време да свикна. Пък и на кого можеш да ме покажеш? Мама не знае, че използваш всичките тия гримове, нали? Татко ще те убие. И мен. Най-напред мен, обзалагам се.

— Права си… Така се развълнувах, че забравих тая подробност. Нищо, Фреди, щом постъпиш в колежа, ще те гримирам по всяко време, когато пожелаеш — това е втората част от подаръка ми. — Делфин се суетеше доволна наоколо, прибирайки арсенала от козметика; по-голямата част от него тя бе видяла за първи път в рекламите на киносписанията и си го бе поръчала по пощата.

— Чакай, нека погледна тези снимки. — Любопитството на Фреди бе пробудено от купчината лъскави фотографии, които мерна за миг на дъното на едно от чекмеджетата на сестра си.

— Не са интересни! — поиска да й попречи Делфин, но Фреди вече ги прехвърляше снимка след снимка; всичките показваха Делфин заобиколена от множество непознати кавалери. Фотографиите бяха рамкирани с картон, на който стояха имената на всичките известни нощни клубове в Холивуд. Личеше, че на масата пред Делфин имаше коктейли и, разбира се, цигара в ръката й. Сестра й седеше не къде да е, а в „Кокоунът Гроув“, „Трокадеро“, „Паломар“, „Сиркъс кефей“ и „Шатрата на Омар“.

— Но тези мъже… не са колежани, нали? — попита изненадана Фреди.

— Някои са, някои не са. — Делфин изглеждаше като че ли обезпокоена.

— Ей, я почакай… този образ трябва да е най-малко на тридесет. Макар че не изглежда зле. Делфин, ти пиеш и пушиш, така ли?

— Не много. Само колкото да не си мислят, че съм хлапе.

— И на колко допускат, че си? — зачуди се Фреди.

На фотографиите сестра й беше истинска чаровница, имаше вид на възрастна, хладнокръвна и флиртуваща дама, а мъжете, на които се усмихваше, никой от семейството им не беше срещал преди.

— На двадесет и една.

— Как успяваш? — възкликна Фреди възхитено.

— Имам фалшива лична карта, разбира се. Всеки има. — Делфин грабна фотографиите от сестра си и ги затвори с трясък в чекмеджето.

— Добре, отговори ми само на още един въпрос, Делфин!

— Щом е на един — може!

— Тези мъже? Извеждат ли те на танци в нощните клубове, купуват ли ти орхидеи, гледат ли те по същия начин като в онези филми, понеже си страхотен събеседник? И цялата вечер ли си прекарваш да ги разпитваш какво мислят за футболния отбор, за комиксите и каква марка кола притежават?

— Не съвсем — рече Делфин предпазливо, — но с това се започва.

Беше един обикновен неделен следобед през юни 1936 година, първият почивен ден, след като Фреди завърши гимназията, и тя бе излетяла сама за полет над пресечена местност, при това най-дългия, който бе правила досега — от Драй Спрингс до Сан Луиз Обиспо и обратно. Директният маршрут се простираше на север и малко на запад над планината Биг Пайн от веригата Сан Рафаел, после през долината, източно от Санта Мария, покрай водохранилището Туичъл и над Аройо Гранде, до летището на Сан Луис. Щеше да е много по-лесно, ако просто решеше да следва брега на север и при Пизмо Бийч да завие на изток, но това нямаше да разшири знанията й по навигация. А за да получи документ за правоспособен любител пилот, Фреди трябваше да бъде факир в тази сложна дисциплина.

След техниката на пилотиране навигацията, майсторската навигация беше другото съществено условие, за да станеш истински летец. При все че тя не се оказа толкова мистериозно нещо, колкото изглеждаше на Фреди в началото. Цялата работа се състоеше в това да знаеш къде се намираш по всяко време, а въпросното умение се добиваше с непрекъснато разчитане на земята и нейните ориентири, моменталното сравняване с картата върху коляното и с поддържането на стабилен курс по компаса съобразно решенията, които си взел преди полета. При невнимание ветровете, появяващи се във височина, можеха да изместят самолета от курса му за няколко минути, затова Фреди наблюдаваше зорко за контролни точки по земята, които следваше да се появят отдясно, отляво или право под крилете й. Ако забележеше и най-малко отклонение, тя веднага регулираше компаса, за да направи корекция по вятъра.

Минавайки над градчето Оджаи, което се появи точно там, където и трябваше да бъде, Фреди си разреши да помисли за бъдещето. От утре щеше да постъпи на работа за през летните месеци, шест дни седмично, в хлебарницата на Ван де Камп на „Бевърли“ и „Западна“. Веригата Ван де Камп, която беше започнала бизнеса си с продажбата на някакъв домашен сладкиш, наречен „Вкуснотията на Хенриета“, сега притежаваше стотина магазини из цял Лос Анжелос, всичките с формата на вятърна мелница. Трябваше да идва в шест сутринта, веднага след отварянето на хлебарницата, и да си тръгва в два следобед, когато застъпваше другата смяна. Плащаха добре заради неудобния график и заради това, че се работеше в събота — по двадесет и пет долара седмично; толкова, общо взето, изкарваше и една квалифицирана секретарка. За Фреди обаче това означаваше, че освен през уикендите ще може да лети и няколко пъти през седмицата.

Фреди въздъхна. Явно, беше й писано да продава бонбони, бисквити и сладкиши; ненавиждаше ги, но тези сладки нещица, изглежда, оставаха измежду малкото производства, незасегнати все още от Депресията. Трябваше да понесе някак си и задухът, и втръсналите й миризми на топена захар, но нали от тях щяха да идват парите за полетите й през лятото, а може би щеше да остане и нещичко, за да започне, само да започне, дяволите да го вземат, вече да отделя по някой долар за началната вноска за самолет.

Днес изпитваше истинска наслада, защото летеше с новия любимец на Мак, яркожълт моноплан „Райън СТА“ с мотор „Менаско С-4“, 125 конски сили, доста по-мощен от „Тейлър Къб“; това беше всъщност петият й полет с тази машина…

И така. По случай завършването баща й й беше подарил колие от истински перли, но майка й, благословена да е, я подкрепи със солидна сума; с нея можеха да се платят три от тези дълги полети над пресечена местност. Освен това перлите бяха първото ценно бижу, което притежаваше, размишляваше Фреди, би могла навярно и да ги заложи.

Знаеше, че не бива да очаква финансова помощ от баща си за в бъдеще. Той например изгаряше от желанието да й купи комплект скъпи пръчки за голф или да я запише за членство в някой тенис или бридж клуб, стига това да я увличаше. Благодарение на майка й консулът се беше съгласил накрая формално да не се противопоставя на летенето й, давайки да се разбере обаче, че няма да подпомогне и с цент начинанията й дори под формата на заем. Надяваше се очевидно, че финансовите затруднения ще ускорят момента, когато тя ще загуби интереса си към пилотирането.

Ето защо нямаше никакъв смисъл да му казва, че е решила твърдо да притежава собствен самолет. Най-евтиният от трите водещи с ниската си цена самолети, „Тейлър“, „Портърфилд Зефир“ или „Аеронанса Хайуинг“, щеше да струва приблизително около хиляда и петстотин долара с начална вноска от четиристотин и петдесет. Цяло състояние! За осемнадесетия си рожден ден Делфин беше получила нов шестстотиндоларов понтиак купе и предизвика с него завистта на половината квартални хлапета. Казано с жаргона на автомобилните салони, да си купиш евтин самолет беше равносилно на това да притежаваш „Пакард“, най-скъпата кола в Америка. Следователно тя трябваше да намери машина втора или трета ръка, която би могла да ремонтира. Тогава, естествено, щеше да успее да получи отстъпка в цената и условия за продължително изплащане.

Без собствен самолет, стресна се Фреди, мярвайки за миг върха на планината Биг Пайн вдясно на курса, което означаваше, че трябва да набере височина, та без собствен самолет какво бъдеще щеше да има тя като пилот? По-точно като пилот състезател?

Състезател. Знаеше, че нямаше да успее да се включи в някое от скоростните състезания, където машините се движеха на къси разстояния и с пълна скорост като състезателни коне. Нито пък можеше да се включи в облитанията по затворен кръг около фиксирани пилони. Шанс в подобни надпревари имаха само самолети с далеч повече конски сили, отколкото тя можеше да мечтае да притежава, и то управлявани от пилоти със състезателен опит. През последните няколко години интересът към този вид спорт се беше увеличил толкова много в света на авиацията, че някои рекорди се задържаха буквално само за дни. Съществуваха обаче и състезания по полети над пресечена местност, които се провеждаха в района на Лос Анжелос. В този случай самолетите летяха от летище до летище към цел, която можеше да бъде отдалечена на стотици мили. Всеки самолет преодоляваше препятствия, разбира се, на базата на собствените си възможности, така че победител ставаше пилотът, прекарал най-малко време във въздуха; отчиташе се професионализмът, умението да се използват ветровете, компасът и картите по най-остроумния начин. Сиреч, печелеше най-точният пилот, най-директният пилот, най-изобретателният пилот — и понякога най-големият късметлия.

По дяволите, беше се родила твърде късно! Ейми Джонсън, английската пилотка, чиято кариера Фреди следеше страстно, бе започнала още през 1928 година. Когато в дневника на момичето от Хъл се водеха само седемдесет и пет часа практика. Джонсън бе излетяла от Кройдън, близо до Лондон, в миниатюрен, неустойчив, „Де Хавиланд Мот“ — втора ръка, отправяйки се за Австралия. Пясъчна буря я беше принудила да направи аварийно кацане в пустинята; после в Багдад беше счупила стойката на един от колесниците; беше загубила болт по пътя за Карачи; беше й свършило горивото в Джанси, където пък й се бе наложило да се приземи на казармен плац сред група подплашени войници; прелитайки през мусон между Калкута и Рангун, се бе наложило да смени витлото си с взетото резервно. На последната й отсечка, покрай Индонезия, се пребори с прекъсванията на двигателя и лошата видимост над Тиморско море, за да достигне Дарвин; там беше приветствана шумно като първата жена, прелетяла сама от Англия до Австралия, и стана международна героиня.

Ето това се казваше летене, размишляваше Фреди и възхищението й се превърна в тъга, щом осъзна, че Ейми Джонсън беше извършила първия си подвиг точно когато тя, Фреди, е била само на девет години и дори не бе виждала самолет отблизо.

После Ейми Джонсън беше продължила първия си триумф, поставяйки рекорд с лек самолет от Лондон до Токио, а когато един неизвестен пилот на име Джим Молисън стана популярен с това, че прелетя от Австралия до Англия за девет дни, нейната любимка Ейми се беше омъжила за него. Техният двудневен меден месец завърши по странен начин — Джим Молисън прелетя над Атлантика от изток на запад, чупейки няколко рекорда по пътя, докато Ейми пък беше заета да счупи неговия собствен рекорд — самостоятелен полет Лондон — Кейптаун с време единадесет часа.

Какъв славен брак, помисли Фреди с въздишка. Не познаваше никой, който щеше да се съгласи с нея, но беше изцяло запленена от идеите на двамата смелчаци младоженци. Щастливката Ейми Джонсън, срещнала мъж, с когото имаха напълно сходни интереси.

Нито едно от момчетата, с които Фреди бе излизала през тази година, не се интересуваше от самолети. Наистина изпробва и съвета на Делфин и той бе подействал. Като добър събеседник обаче трябваше да изслушва множество скучни житейски истории… Според нея тази мъка не си струваше… Разбира се, бяха я целували; всъщност няколко пъти. Не е нещо особено, помисли си Фреди, поклащайки глава при обезсърчителните спомени за сливането на влажни устни и непохватни ръце, мъчещи се да обгърнат също толкова непохватни рамене.

Беше позволила тези целувки, за да не разочарова Делфин, но имаше толкова други важни неща, за които бе закъсняла много, възропта наум Фреди, като не прекъсваше да изучава хоризонта… Ето, преди шест години Рут Никълз беше счупила скоростния рекорд на своята приятелка и съперничка Амелия Еърхарт; през 1932 пък Еърхарт прелетя сама Атлантика; през 1934 Мари-Луиз Дасти от Франция стана първата жена, прелетяла от Париж до Токио и обратно; през септември 1935 Лаура Инголз измина нонстоп от Лос Анжелос до Ню Йорк, счупвайки рекорда на Еърхарт за този маршрут с почти четири часа.

По дяволите, не беше ли направено вече всичко? Ейми Джонсън беше обиколила с по-малък и далеч не толкова мощен самолет в сравнение с този „Райън“ повече от половината свят, а ето я нея, цели дълги осем години по-късно… къде беше тя, Фреди? Поддържаше точен курс над водохранилището Туичъл, отвратително човешко творение, жалко подобие на океан или море; да не говорим, че това беше нищо пред пустинята или дори пред някоя голяма река. С тази скорост тя никога нямаше да може да напусне Калифорния!

На малкото летище в Сан Луиз Обиспо Фреди изяде сандвича, който си носеше за обяд, и дозареди гориво, отбелязвайки с тревога, че авиационният бензин струва двадесет цента за галон. Когато най-после взе документа за правоспособен любител пилот, майка й беше настояла да й плати за личната й застраховка при произшествие, както и за обществена отговорност и повреда на имуществото. Без застраховката, струваща допълнителни сто долара, Фреди нямаше да може да продължава да лети, но виж, за горивото трябваше да си плаща сама.

Ама че скъпа излизаше страстта й към самолетите, защото точно това чувство изпитваше Фреди към тях! Тя завидя на жените, които намираха кой да ги подкрепя в летенето им. Флойд Одлъм стоеше зад жена си Джеки Кокрън; Джийни Бетън, голямата пилотка от Нова Зеландия, пък беше спонсорирана от лорд Уейкфийлд, който беше помогнал и на Ейми Джонсън; Ан Мороу имаше за свой съпруг и инструктор Чарлз Линдберг; а Еърхарт разчиташе на поддръжката на мъжа си, предания Джордж Пътнам. Дали нямаше останал някъде мъж, богат и за предпочитане доста стар и лишен от романтични наклонности, разбира се, който можеше да пожелае да финансира каузата на американската авиация, плащайки сметките й?

Не, нямаше такъв, отговори си Фреди. Може би щеше да намери някого, ако се беше появила на този свят десет години по-рано, когато жените за първи път правеха паметните си постижения във въздуха, но сега великото време на пионерите беше само едно минало. Е, добре; може би бе твърде късно за слава, но все трябваше да има нещо, което оставаше да се направи, и тя възнамеряваше да го открие!

Знаеше го със същата сигурност, с която винаги бе знаела, че ще лети. И не се беше излъгала, помисли си тя, оглеждайки се из непознатото малко провинциално летище, което не беше виждала никога, но го бе достигнала и открила, без да загуби и миля от небето.

Ето, миналото лято тя още не се беше качвала на самолет, а сега се чувстваше като завършен пилот. Ако имаше време, карти и пари за гориво и храна, щеше да полети с „Райън“ право към Аляска или по обратния път до самия край на Южна Америка. Можеше да го стори още тази минута без никакви колебания. Просто знаеше достатъчно, за да го направи. Това беше основното. Другото ще си дойде на мястото — нямаше начин да не стане. Фреди благодари на момчето, което наля горивото, прекара един гребен през косата си и се качи с олекнало сърце обратно в жълтия „Райън“.

Няколко часа по-късно тя вече беше близо до Драй Спрингс. Обратният й полет беше толкова спокоен, че тя се подаде на изкушението да направи няколко отклонения и да спре в Санта Мария и Санта Барбара; искаше просто да се порадва на атмосферата им и да размени професионална приказка с някого. Но знаеше, че Мак е изчислил времето за полета над пресечена местност и ще се притеснява, ако закъснее. Само че бе управлявала толкова точно, а ветровете се случиха така благоприятни, че беше изпреварила разчета си за връщане с цели двадесет минути.

Значи имаше още време, осъзна тя и почувства, че я обзема трескава възбуда. Денят беше идеален, видимостта — неограничена. И се намираше все още достатъчно далеч от Драй Спрингс, така че никой нямаше да я види. Наоколо не се забелязваше друг самолет. Това е късмет, каза си Фреди, истински късмет, който й осигуряваше възможността да опита нещо, изучавано с месеци посредством ценния Наръчник на пилота от Джек Хънт и Рей Феринджър. Тя ясно си представи уводната страница на главата „Акробатична фаза“, сякаш беше пред очите й. Помнеше всяка дума.

„Преди всичко ученикът трябва да разбере, че винаги е «част от летателното средство», още от момента, когато затегне предпазния си колан. Оттам насетне, независимо какво положение може да заеме самолетът, изправен или наведен с носа надолу, пилотът винаги седи в същото положение като това на машината… и уредите реагират съответно. Щом се разбере тази зависимост, очевидно е, че пилотът трябва само да «наблюдава» къде лети и да «управлява». Точно това, което е правил през цялото време в нормален полет…“

Имаше ли нещо по-ясно от това? И по-успокояващо?

„… Лупингът е най-лесната за изпълнение акробатическа маневра, защото е и най-елементарната от всички… регулирайте ръчката за газта на нормални обороти. После направете внимателно гмуркане със самолета… веднага щом наберете достатъчно скорост, издърпайте леко лоста за управление към вас и започнете да изпълнявате горната крива от кръга…“

Беше направила мислено хиляди лупинги наум; тази мисъл се въртеше в съзнанието на Фреди, докато издигаше „Райън“ на хиляда и петстотин метра, абсолютно безопасна височина, на която трябваше да изпълни маневрата. Можеше да изрецитира насън, в прав и обратен ред, списъка от обичайните ученически грешки в нейния наръчник. Ясните схеми бяха като запечатани в нея. Но не беше изпълнявала лупинг на живо — със самолет. А днес управляваше машина от същата класа и двигател, каквито предпочиташе Текс Ренкин, националният шампион по висш пилотаж. Не принадлежаха ли на самия Ренкин думите, че прецизният пилотаж допринася за по-голямата безопасност? Пък и не дължеше ли на себе си някакъв по-специален подарък по случай завършването си? Трябваше освен това да отпразнува и получаването на документа за правоспособност през миналия месец, както и една друга малка нейна победа: факт беше, че извисяващите се фигури на Ейми Джонсън, Еърхарт и Кокрън не я смущаваха повече.

Фреди предпазливо гмурна „Райън“ в дълбочина и веднага щом набра необходимата скорост, започна да изтегля носа на самолета нагоре. Постепенно тя натисна надолу и докрай ръчката на газта, така че достигна максималната мощност. Сто двадесет и пет неизтощими конски сили тръпнеха за командата й, галопираха напред при най-лекия натиск на ръката й. Какво блаженство само след часовете педантично летене с неговите чисти, строги математически удоволствия да направиш това втурване, отнемащия дъха ти скок в небето.

Фреди водеше „Райън“ по кривата на кръга и щом той достигна частично обърнато положение, отхвърли назад глава, за да проследи как носът на самолета пресича хоризонта. Чувстваше се като дете на люлка, което може да мине оттатък билото и да избяга за един ослепителен, ликуващ миг от оковите на земното притегляне.

Щом райъна завърши лупинга и се залюля повторно нагоре, възстановявайки старото си положение, Фреди откри, че се смее с лекомислието на момиченце, ала продължаваше да държи самолета под пълен контрол. Направи втори лупинг. И още един. И още един. Успя да си наложи да спре едва след като станаха цяла дузина, и то само защото си спомни колко близо бе до Драй Спрингс.

Продължи да лети нормално, подобно на застаряващ господин, излязъл на неделна разходка с кола, като се изключеше, разбира се, тържествуващата усмивка върху лицето й; постепенно Фреди загуби височина и направи обичайното си безупречно кацане. Огледа се. Навсякъде из летището беше спокойно. Няколко други летци се суетяха наоколо, някои отлитаха за кръгче при залез-слънце, другите прибираха самолетите по местата им. Пред хангара на училището на Макгайър обаче не се виждаше никой. Тя привърза райъна и се отправи към офиса, тананикайки си „До утрото на новата ни среща“ в три четвърти такт. Вече попълваше бордовия си дневник, когато чу „Тейлър Къб“ да се приземява; миг по-късно изключи й моторът му.

— Какво точно си въобразяваше, че правиш, по дяволите! — изкрещя Мак, втурвайки се като фурия в офиса, вдигнал ръката си, сякаш за да я удари. Фреди се отдръпна ужасена зад бюрото му и инструкторът отпусна ръка. — Отговори ми! — изрева той бясно, по начин, за който Фреди никога не бе допускала, че е способен.

— Аз се упражнявах… за… лупинги — запелтечи момичето.

— Как смееш да правиш такива фигури! Можеше да се убиеш, глупаво, глупаво хлапе такова, не проумяваш ли?

— Книгата казва…

— Коя книга, да я вземат мътните?

— Моят „Наръчник за обучение на пилоти“… Мак, всичко е описано там, всичко, всеки детайл… Знаех точно как да го направя, това е най-лесната маневра в книгата, взех всички предпазни мерки, а и самолетът става и за най-трудния пилотаж… — Убийствената ярост в очите му я накара да млъкне.

— По дяволите, Фреди. На никого, ама абсолютно на никого не се разрешава да започне фигури без инструктор и без парашут! Не беше дори достатъчно умна да се досетиш, че всички самолети горе бяха в диапазон от петдесет мили и можеха да те видят ясно, тъпо, арогантно хлапе! Никога не съм бил свидетел на подобна престъпна небрежност! Можеш да изгубиш правоспособността си за това, което направи. Да не говорим, че ако изгубиш видимост, ще се разбиеш, проклета глупачка такава! В дъното на лупинга „Райън“ се движи с 280 мили в час. Да ти е известна случайно тази подробност, Фреди? Мътните да те вземат! — Мак скръсти ръце, ала юмруците му бяха все още свити, устните — стиснати, гледаше я свирепо в очакване на отговор.

Фреди потърси уплашена къде би могла да се скрие из голия офис и като не намери такова, се отдръпна към стената и захлупи с длани лицето си. Беше неспособна да спре бурята от разтърсилите я мъчителни ридания. Инструкторът беше прав, тя беше оплескала всичко и нямаше какво да каже за свое оправдание. Изпитваше само най-срамното и пълно унижение. Щеше да е безсмислено, ако кажеше, че съжалява. Провинението бе прекалено голямо. Мак я мразеше. Смазана от ужасното съзнание за вината си, тя се разрида още по-силно, удряйки с юмруци по стената в безполезно жалко разкаяние. Накрая, след тези безкрайно проточили се дълги минути, Фреди отново закри лицето си и започна да се препъва навън от офиса колкото може по-бързо; изпитваше единственото желание — да се добере до убежището на майчината си кола.

— Върни се обратно! — изрева Мак. Тя не спря. Не можеше да издържа повече яростта му. Инструкторът я настигна с два скока, обърна я към себе си и свали със сила ръцете от лицето й. — Възнамеряваш ли да правиш това отново! — запита той.

Тя не можеше да говори, но поклати глава така, че не остави място за съмнение, после се отдръпна от него и се насочи отново към колата. Мак отново я сграбчи.

— Няма да тръгваш никъде, докато не дойдеш на себе си, за бога. Хайде, седни и престани!

Фреди избърса очи и си издуха носа, все още потрепервайки от заглъхващите ридания. Инструкторът стоеше с гръб към нея, загледан през прозореца към самолетите, които се приземяваха един по един. Неделни летци, неохотно завръщащи се на земята. Най-после тя успя да проговори.

— Сега мога ли да си ходя?

— Не, не можеш. Не, докато не ми отговориш! Защо направи онези лупинги?

— Чувствах се… щастлива.

— И реши да правиш фигури?

— Да.

— А защо не спря след първия?

— Усещането беше толкова хубаво. Беше ми приятно.

— Обещаваш ли да не го повтаряш повече?

— Обещавам.

— Не ти вярвам.

— Мак! Кълна се, че няма! Как мога да те убедя? Научих си урока — не съм лъжкиня, не ми ли вярваш?

— Не, не ти вярвам. Не мисля, че си лъжкиня; напротив, сигурно искрено вярваш, че няма да правиш фигури отново, ала някой ден на някое безопасно място, когато знаеш, че съм на двеста мили от теб, изкушението ще те подведе и ти няма да му устоиш. След като веднъж си започнала, няма да можеш да спреш. Знам нещичко по тия въпроси. Непременно ще се случи, каквото и да ми казваш.

— Не мога да ти попреча да си мислиш… — обади се Фреди съкрушена. Думите му означаваха, че той няма никога повече да й позволи да използва райъна. Ще я върне назад към управляването на по-бавния и по-малко мощен „Тейлър“, ако изобщо й разрешеше да се качва на някой от неговите самолети.

— Висшият пилотаж е наука, Фреди, не глупашко изхвърляне и изфукване. Безразсъдството е нетърпимо. Неизвинимо, непростимо. Висшият пилотаж изисква повече работа, повече упражнения за прецизност от всяка друга форма на летене.

— Разбирам, Мак, няма и да помисля… — започна Фреди без никаква надежда. Инструкторът повдигна иронично вежди.

— Няма и да помислиш ли? Точно това ще направиш. Познавам те прекалено добре, хлапе. Ако има нещо, в което мога да съм сигурен, то е, че ще си помислиш. Ще те науча аз на висш пилотаж. Това е единственият начин да съм спокоен, че когато следващия път се заемеш с нещо подобно, ще знаеш какво вършиш, по дяволите.

— Мак!… Мак!

— А сега се омитай от тук. Върви си вкъщи.

И докато наблюдаваше как Фреди се отдалечава с колата си, Макгайър си помисли, че никога не е бил толкова близо до изкушението да удари същество от женски пол. А когато малката се бе разридала така ужасно, той бе поискал да я утеши като никоя друга досега. Господи! Това хлапе беше по-голямо главоболие, отколкото струваше. Но, дявол го взел, онези лупинги изглеждаха твърде добри. Пък и ако не я научеше той на висш пилотаж, щеше да го направи някой друг…

[1] Х. Хюз (1905–1975) — американски бизнесмен. — Б.пр. ↑

[2] Джеймс Кегни — известен американски актьор, роден през 1904 в Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[3] Коронясването на Майската царица става на 1 май — традиционен пролетен фестивал. — Б.пр. ↑

10.

Сутрешните вестници прошумоляваха в ръцете на Ив, докато ги преглеждаше в слънчевата трапезария. Пол вече беше тръгнал за консулството; двете й дъщери бяха на училище; отличният персонал в кухнята приготвяше обяда, който тя щеше да даде днес на десетина дами от френската общност; предишния ден Ив беше подредила розите из къщата, така че засега можеше да си позволи да прегледа световните новини или поне известията от тази част на света, която вестниците в Лос Анжелос считаха за важна.

Беше май 1936 година. Франция се задъхваше, парализирана от стачки след изборната победа на Народния фронт, между членовете на които имаше изненадващо голям брой социалисти и комунисти; войната на Мусолини срещу Етиопия беше завършила и властта на италианския вицекрал се разпростираше над нови милиони хора от Северна Африка; Хитлеровият Вермахт бе окупирал демилитаризираната преди зона на Рейнланд като предизвикателство срещу Лигата на нациите, ход, открито порицан от Белгия, Англия, Франция и Италия, макар че те не бяха направили нищо, за да го спрат. Голямата новина от Лос Анжелос беше женитбата на Дъглас Феърбанкс старши и лейди Силвия Ашли.

Ив с облекчение се зачете в историята на женитбата. Ето я жената, която според мълвата беше дъщеря на кочияш и която, станала за кратко „звезда“ в едно лондонско театрално шоу, бе успяла да се омъжи за наследника на титлата и богатството на графа на Шафтсбъри. А сега, осем години по-късно, разведена с лорд Ашли, грабваше една от най-големите филмови звезди на Холивуд.

Заинтригувана, Ив се наведе над вестникарската снимка, запечатала момент от бракосъчетанието в Париж. Лейди Ашли притежаваше съвършена елегантност, не можеше да й се отрече. Светлото й вълнено палто беше украсено с огромна, подобна на наметка яка от тъмен самур; над корсажа й, увенчан с четири гигантски орхидеи, висеше огромна огърлица от диаманти и перли; лакът на ноктите й съответстваше на тъмночервеното червило върху усмихващите й се устни. Под тънко оскубаните й вежди надничаха продълговати и почти ориенталски очи. Въпреки класическите й черти тя не можеше да се нарече истински красива. Ив забеляза и някаква студенина в лицето й. До нея силно загорелият Феърбанкс искреше с безпогрешната радост на човек, който се е сдобил с желанието на сърцето си.

Двойката тържествуваше. Бяха се издигнали без усилие над скандалния развод на Феърбанкс с Мери Пикфорд, една година обикаляха света с голямата му яхта като неженени, а като възнаграждение за поведението им получаваха ласкателство и завист. Докато изучаваше фотографията на тази отрупана с лукс и обожание и толкова силно желана от мъжете жена, Ив се питаше, колко от американските домакини, инак привидно шокирани от въпросната женитба, охотно биха сменили местата си с нея? Може би милиони? Десетки милиони?

Хвърли вестника в кошчето. Времената се променяха, а заедно с тях и стандартите и дори тя, която бе толкова сурово съдена някога, трябваше да направи усилие, за да не се превръща самата в досадна съдница.

Но, от друга страна, съществуваха Делфин и Фреди и ако за такива като Силвия Ашли, общо взето, й бе все едно, то тя към дъщерите си имаше задължение. Делфин с лекота преминаваше през годините, които за Ив бяха изпълнени с потискан бунт. Трябваше да признае, че Делфин беше донякъде лекомислено, погълнато от собствените си желания дете и в допълнение родена кокетка, но в характера й нямаше и следа от дребнавост. Беше виртуоз в отношенията си с мъжете, ала, изглежда, не изпитваше удоволствие да кара някой мъж да страда за нея. Беше любящо, жизнерадостно момиче; капризна, да, но в същността си добра. Наистина не личеше да има здрави морални убеждения, но кой ли ги имаше на нейната възраст и особено в този град?

Ив усещаше липсата на Делфин, откакто момичето беше отишло да живее в общежитието на университета. Пол искаше тя да остане вкъщи по време на следването, но университетът се намираше наистина далеч за всекидневно пътуване дотам и обратно. Във всеки случай на Ив й се струваше, че по-голямото й дете ще е много по-щастливо, ако е заобиколено от свои връстници. Вкъщи можеше да пропусне възможността да се сдобие с наистина добри приятели, а според общоприетото мнение човек запазваше през целия си живот точно приятелите от колежа.

Изпитваше дълбока радост от това, че Фреди е все още в гимназията. Когато през следващата есен по-малката й дъщеря трябваше да отиде в университета на Лос Анжелос, Фреди също можеше да избере общежитието, ала Ив тайно се надяваше, че няма да го стори. Тя мразеше американската образователна система, срещу която не можеш дори и да протестираш и която почти автоматически изпращаше децата надалеч; Фреди поне нямаше да иска да ходи в колеж някъде твърде далеч от нейното скъпоценно летище в Драй Спрингс.

От друга страна, Ив се притесняваше, че за разлика от Делфин малката й дъщеря пропуска много от чудесните удоволствия на младостта. Не можеше да се сети за близка нейна приятелка от училищните й години — освен, разбира се, онази въображаема госпожица в Бевърли Хилс. Интересите на Фреди просто бяха твърде различни от тези на връстниците й. Изглеждаше твърде млада, за да е завладяна от страстта за летене, твърде млада и за да е толкова самостоятелна. О, ако Фреди имаше поне малко от характера на Делфин, а пък Делфин — от нейния… Каква си глупачка, рече си Ив и отиде в кухнята; трябваше да се увери, че всичко върви както трябва. Слава Богу, продължи да размишлява, докато преглеждаше купичките за изплакване на пръстите след ядене, слава богу, че от домакинята не се изисква да носи шапка на официален обед, за разлика от гостите. Ето едно нещо по-малко, за което да се безпокои.

Делфин изгаси цигарата си и огледа спалнята на най-добрата си приятелка и състудентка, Марджи Хол. Луксозната стая, наново декорирана изцяло в розово и бяло, беше храм на неопетненото моминство. Тя не подхождаше на късите, хромовожълти къдрици на приятелката й, на чувственото й младо тяло или дръзките й зелени очи, но както казваше Марджи, щом декорът държеше майка й настрана от нейния личен живот, може да го понесе във всичките му разновидности.

Майката на Марджи се бе развела току-що за трети път и се бе омъжила за четвърти. Наложи им се за третия път да декорират наново стаята на Марджи в дома й в Бел Еър; за трети път, откакто тя и Делфин бяха станали приятелки преди шест години. Това обаче беше единственият начин бившата госпожа Хол да успокоява дъщеря си след поредното причинено душевно страдание, а що се отнасяше до Марджи, бе със сигурност и единственият и много по-приемлив начин на отношение в сравнение с молбите за съчувствие. Какво пък — може би след следващия развод щеше да дойде декоратор, който повече да отговаря на Марджините вкусове.

Сега майката на приятелката й беше в Европа на последния си меден месец; баща й, според слуховете, се намираше в Мексико, но не бяха чували друго по-съществено за него от години. Семейната портиерска двойка, която стопанисваше къщата и не задаваше излишни въпроси, слушаше, както обикновено радио в своите помещения над гаража. Делфин и Марджи се бяха събрали за едно от честите си „преспивания“, за които управителката на дамското общежитие беше поискала съгласието на Ив.

Ив не можеше да не одобрява Марджи просто заради разклатения й домашен живот или заради екстравагантния й външен вид. Според монахините в Сейкрид Харт Марджи Хол беше послушна, изпълнителна и учтива; на всичкото отгоре усърден работар, който получаваше приемливи бележки. Буйна, да, но като се имаха предвид историите на майката, беше цяла благословия, че не се депресираше лесно. Косата? Е, поне тя беше естествена. За нещастие рязко открояваща се, но кой бе в състояние да промени природата.

Ако имаше възможност да надникне по-подробно в жилището на Марджи, Ив щеше да разбере, че неспокойните инстинкти на госпожица Хол са съхранени. Марджи имаше десет пъти повече грим, отколкото притежаваше Делфин, шишенца и туби, наблъскани в драпираната с мъхнат плат тоалетка. Шкафовете й съдържаха смайващ брой натруфени модни вечерни рокли, наметки и обувки с високи токове, всичките предназначени за зряла млада жена, не за момиче на осемнадесет. В едно от тайните отделения на бюрото си Марджи държеше значителен запас от долари, натрупани от честите посещения на двете момичета в нелегални заведения за комар; имаше ги в изобилие из цял Лос Анжелос. Естествено, момичетата отиваха там, винаги придружени от кавалери.

С тези две великолепни създания определено ни върви в играта, споделяха помежду си все повече мъже. Освен това Марджи и Делфин бяха изключително представителни талисмани и кавалерите пъхаха в ръцете им едри банкноти с инструкциите да задържат печалбата или да се върнат за нови суми, ако загубят. Делфин държеше всички дрехи, които купуваше с нейната част от печалбите, в шкафовете на приятелката си.

Отмяната на спиртния закон беше сложила край на незаконната продажба на алкохол и сега, когато хората можеха да получат питие без никакъв риск, се развихри комарджийската лудост. Всеки с необходимите връзки можеше да спечели или загуби големи суми пари в дузините места по дългата ивица, затворена между луксозните клубове на Сънсет булевард и съборетините на брега; колкото и невероятно да бе, комар можеше да се играе и в морето, където водни таксита сновяха напред-назад до корабите „Монте Карло“ и „Джоана Смит“, превърнати в игрални домове.

Делфин и Марджи бяха вече добре известни в клубовете. По тези места шампанското и хайверът бяха безплатни и всеки, който влизаше там, трябваше да е с вечерно облекло. Носеха се слухове, че бизнесът с комара по Западния бряг е превзет от източната мафия, а това само увеличаваше примамливостта на забранената дейност.

Делфин, разбира се, бе взела необходимите мерки, за да не достигнат до родителите й новините за нейния нощен живот. Невъзможно беше кавалерите й да я взимат от общежитието. Подозрителната и наблюдателна управителка, госпожа Робинсън, щеше моментално да се свърже по телефона с майка й, стига да забележеше, че Делфин не излиза с момчетата от колежа. Само че връстниците й бяха започнали вече да й изглеждат прекалено малки и прекалено неизтънчени, че да се занимава с тях.

Двете момичета бяха неразделни, помагаха си една на друга за изпитите и най-важното бе, че двете успяваха да запазят бележките си на приемливо ниво, макар че излизаха да танцуват и да играят комар три или четири нощи в седмицата. Завършваха похожденията си едва при зазоряване с бъркани яйца в Сарди. След това кавалерите им ги връщаха обратно в Бел Еър за няколкочасов сън, преди да започнат часовете. Често отсъствуваха от училище, но понеже и двете имаха способността да запаметяват лесно, наваксваха пропуснатата работа с няколко дни учене.

През съботите Делфин и Марджи взимаха парите от комара и обикаляха из най-добрите универсални магазини; купуваха си нови дрехи и бельо, чувствайки пълно превъзходство към другите момичета от университета, които считаха, че са си прекарали прекрасно времето с посещението на някакъв футболен мач, последвано обикновено от чаша пунш с ром и плодов сок в компанията на тълпа състуденти от мъжкото общежитие.

Двете приятелки си разтриваха взаимно главите, когато им се бе наложило да пият твърде много; опитваха заедно и новите лекове против махмурлук; нямаха нищо против да си разменят кавалерите, тъй като мъжете, общо взето си приличаха; даваха си съвети за най-новите прически и най-модерния жаргон; лакираха си една на друга пръстите на краката; сравняваха техниките на целуване и се предупреждаваха за типовете, които се опитваха да ги накарат да „отидат твърде далече“, понеже все още бяха „добри“ момичета и девствеността им беше важна за тях.

Ала темата, която, изглежда, никога не им даваше покой, беше обстоятелството, че те се чувстваха като обикновени статистки в спектакъла, който се разиграваше вечерно време в ресторантите и нощните клубове на Холивуд. Уви, те не бяха филмови звезди. Въпреки красотата и великолепните им дрехи никой не се вторачваше в тях и не молеше за автографи. Вярно, движеха се свободно в света, за който останалите американци само четяха във филмовите списания, с почти болезнен интерес, но едно нещо беше да те разпознава оберкелнерът на Кокоунът Гроув и съвсем друго да си заобиколен от тълпа почитатели и фотографи.

— Опитай се да погледнеш на нещата така — предложи Марджи. — Ако във вестниците се появеше твоя снимка, да кажем, вашите отдавна щяха да са те заключили на хляб и вода.

— Но снимката във вестника щеше да означава, че съм известна, момичето ми — възпротиви се Делфин, — и родителите ми нямаше да могат да направят нищо.

И двете замълчаха пред лицето на този неоспорим аргумент. И двете познаваха доста актьори, но никой от тях не беше сред изпълнителите на централни роли. Мъжете, с които посещаваха нощните вертепи, бяха ергени и работеха в сферата на бизнеса — актьорите бяха канени главно заради придружаващите ги все още неизявили се млади актриси.

— Горе главата, Делфин — посъветва я Марджи, докато разделяше на две равни купчини припечелените петстотин долара. — Филмовите звезди трябва да стават прекалено рано сутрин, винаги да са влюбени или да разлюбват някого, което, нека си признаем, пречи на лесния живот. Сега обаче не знам ти как си, но аз няма какво да облека довечера, а освен това си губим и времето, като седим тук и преживяваме, защото нито ти си Лууп Велез, нито пък аз съм Ейдриън Еймс… или май беше обратното?

— Отвратителен вкус, Марджи. Мирна Лой[1] за теб, за мен — Гарбо.

— Хайде, сладур, чака ни голяма нощ; след вечеря отиваме на брега — току-що са открили ново плаващо казино, на дванадесет мили от залива на Санта Моника, и всеки, който държи на себе си, ще бъде там. Делфин! Престани да се превъзнасяш… време е за магазините!

Фреди беше подранила за урока, но докато говореше с посетителя си, Макгайър й направи знак да се навърта наоколо. Фреди бе срещала вече този човек. Суид Кастели отговаряше за въздушните каскади в относително малкото студио на И. Й. Дейвидсън в Пико. Беше шофирал често до Драй Спрингс, за да се консултира с Мак за проблемите, които се появяваха непрекъснато по време на снимките за поредния филм, разказващ за летците през Световната война.

Когато през 1918 година Голямата война свърши, Терънс Макгайър беше едва двадесет и две годишен и при това герой от фронта. Беше се прибрал вкъщи от Франция с твърдата увереност, че бъдещето на транспорта е в авиацията, и след като направи и няколко напразни опита да създаде малка въздухоплавателна компания, откри, че производителите изобщо не строят самолети, създадени за дълги прелитания между големи градове и пригодени да качват на борда си пътници. С други думи, никой не беше помислил как да печели от летенето. Ако хората искаха да пътуват, можеха да използват железницата.

Накрая Макгайър се беше примирил с действителността и вложи всичките си пари в един „Къртис JN-4“. Едва свързваше двата края с малкия, но иначе солиден самолет; работеше по панаири, където за писти служеха игрищата за бейзбол, местата за надбягвания и дори пасищата за крави. Първо правеше акробатически номера във въздуха, а после качваше пасажери за кръгче, по пет долара на глава, но дойде време, когато хората се съгласяваха да плащат само долар за разходка.

Трябваше да минат двадесет години след уникалния полет на братята Райт, за да бъде заличена авиацията от списъка на откритията. Армията и флотата пък не се интересуваха кой знае колко от самолета като оръжие и за човека, който не можеше да има никаква друга професия, освен летенето, единственото решение бе да отиде В Холивуд и да стане пилот каскадьор в киното.

В продължение на години Мак беше работил в студията „Фокс“, където имаше не по-малко от петнадесет филмови компании. Там той изразходваше умението, темперамента и младостта си безразсъдно и весело в компанията на себеподобни: мъже, които рискуваха за възнаграждения, вариращи от сто долара, ако трябваше да летиш с главата надолу само на сантиметри от земята, до хиляда и петстотин долара, за да взривиш самолет във въздуха и да скочиш с парашут. Пилотът каскадьор изработваше всеки свой цент, излагайки непрекъснато живота си на риск. Макгайър беше летял с Дик Грейс и Чарлз Стофър, с Франк Бекър, Лони Хей, Клемънт Филипс, Франк Кларк и Франк Томик; с Дик Къруд и Дюк Грийн, с Морис Мърфи, Лио Ноумз и Рос Кук. До 1930 бяха останали все още живи само неколцина от многобройните му приятели. Нито един от тях не беше умрял от естествена смърт. Живееха весело и храбро, ден за ден, и умираха млади, сякаш по свой избор.

Когато в началото на новото десетилетие Терънс Макгайър осъзна колко много от неговите приятели шегаджии бяха загубили облога си със смъртта, той изтегли спестените си пари и откри летателно училище.

Всичко беше въпрос на шанс: повечето от загиналите мъже бяха превъзходни пилоти и той знаеше, че рано или късно ще дойде и неговият ред. Беше се измъкнал поне от три дузини умело режисирани катастрофи, разбира се, не без полагащия му се брой счупени кости.

Навярно беше по-различен от колегите си, но той искаше да живее, искаше да види бъдещето. Никога обаче не успя да обърне окончателно гръб на Холивуд и макар че вече не правеше въздушна акробатика, беше построил хангар за стари малки самолети антики; след като ги поправеше, Мак ги даваше под наем на филмовите студии „Спадз 220“, „Джърмън Фокърз Д. VII“ и „Инглиш Кемълс“, за да добави по нещо към несигурните приходи от училището си. Способността на Макгайър да чертае скици и да организира имитации на въздушен бой във военновременна обстановка караше специализираните филмови компании да го търсят постоянно. И все пак старото време му липсваше; липсваха му онези опасни, лоши, големи стари дни.

И Суид Кастели, подобно на Мак, беше работил като пилот каскадьор, преди да се оттегли, но за разлика от нейния инструктор, помисли Фреди, имаше вид на улегнал чиновник, при това порядъчно охранен. До този човек Мак изглеждаше толкова млад в работния си костюм, който иначе беше сигурно на неговите години. Изобщо Мак изглеждаше така, сякаш принадлежеше на друго поколение, много по-близко до нейното, отколкото до това на Кастели. Всъщност според Фреди Мак не се бе променил и на косъм, откак го бе видяла за първи път преди пет години. След разправията с майка й тя го бе попитала на колко години е. Оказа се, че е на четиридесет. Беше по-млад от баща й, макар че и двамата се бяха сражавали в една и съща война. Фреди беше събрала куража да попита дали е женен, а той й беше отговорил, че всички умни пилоти каскадьори нарочно остават неженени и без ангажименти и че щом веднъж е минал възрастта за тия истории, по-добре вече да не променя начина си на живот. „Свърши ли с разпита, хлапе?“

Това беше най-интимният въпрос, който му беше задавала, осъзна Фреди, докато го слушаше как възпроизвежда бой между шест самолета, и все пак тя го чувстваше като най-добрия си приятел на този свят. Смешно е да смяташ за най-добър приятел някой, който положително не мисли за теб по същия начин, продължаваше Фреди. Но така или иначе това бе факт.

Фреди внимателно наблюдаваше Макгайър; кога друг път щеше да й се удаде да разгледа толкова подробно своя инструктор. По време на урок тя беше твърде заета да се концентрира; не можеше дори да обърне глава, независимо че слушаше съвсем отблизо думите му. Мак се превръщаше просто в част от самолета. Щом се върнеха обратно в училището, винаги ограниченото й време не й позволяваше да отдели повече от няколко минути за преговор на урока, а след това, ще не ще, трябваше да се откъсне от летището и да тръгне към къщи. Сега Фреди слушаше инструктора си и почти зримо си представяше траекториите на всеки от шестте самолета, които той управляваше във въздушното пространство около бюрото — толкова живи и точни бяха жестовете му.

Терънс Макгайър беше смесица от шотландец и ирландец. Това можеше да разбере всеки: гъста светлокафява „грива“ с червеникав оттенък, светлозелени, засенчени от изненадващо дълги мигли очи. И, разбира се, едно очарователно добродушно лице, чийто тен никога не можеше да покрие докрай луничките. Какво по-голямо доказателство за произхода му от всичко това. Беше строен и стегнат, висок почти метър и осемдесет, с мускули на гимнастик. Фреди установи още, че начинът му на живот беше оставил своя отпечатък върху Мак. Личеше, че този мъж е живял много повече във въздуха, отколкото на земята. Имаше нещо толкова… толкова освободено в пружиниращата походка на този готов за всякакво предизвикателство мъж, нещо толкова леко в директността, с която се отнасяше към другите, и в бързината и всеобхватността на усмивката му. За Фреди усмивката на Мак винаги бе означавала съгласие с това, което тя харесваше най-много, и наистина, като си помисли сега, той май никога не беше нарушавал негласното им споразумение. Въпреки откритите му, дружелюбни маниери инструкторът й беше суров мъж със способност за самодисциплина и контрол. И тя се чудеше дали някога ще срещне друг мъж с усмивката на Мак, усмивка, на която можеше да повери дори живота си.

— Фреди, бъди добро дете и ни дай още малко кафе. — Терънс Макгайър посочи към кафеника, който подгряваше върху газовия котлон, качен на шкафа за документи.

Тя постави съда на бюрото му.

— Нали нямаш против да си сипя и аз?

— Не, много си малка — отговори Мак автоматично.

— Майка ми ми разрешава да пия кафе — запротестира тя.

— Аз не разрешавам.

По дяволите, помисли Фреди, да не би да съм на две годинки? Та аз съм вече почти на седемнадесет и пия кафе за закуска, откакто съм в гимназията, а тоя пуяк ме третира като хлапе. И продължава да ми вика „хлапе“, а на мен това не ми харесва.

Нацупена и смълчана, Фреди пропускаше разговора покрай ушите си; беше престанал да я интересува. Пък и вече знаеше, че всички зрелищни и сложни маневри във въздушната акробатика се основават единствено на пет прости основни фигури — виражи, тоно, лупинги, изключване на двигателя и свредели, — комбинирани по различен начин.

Множество пилоти катастрофираха в резултат на неумението си да контролират свределите и изключения двигател, затова тя наблягаше точно на тези монотонни и трудни упражнения. Упражненията увеличаваха и способността й да управлява по усет, защото и най-съвършената прецизност не може да замести почти необяснимата способност да уловиш и да се слееш с „душата“ на самолета.

Не, край… Фреди изпита желание да затръшне вратата на офиса зад себе си, оставяйки Мак и Суид Кастели с тяхното бърборене, и да скочи в първия й попаднал самолет. Искаше й се да отлети надалеч. Страстно, до болка копнееше да отлети нанякъде, където и да е, без да се притеснява за разните му там навигации, прецизност, височинни ветрове, контролни точки и изобщо за всичко, което можеше да застане между нея и екстаза. Боже мили, още си спомняше онова изпълващо я чудо, дето не я напусна до края на дебютния й полет; нали и Вечерницата я беше поздравила тогава, а Козирогът сякаш й беше помахал с ръка… Знаеше, че днес няма да може да излети, не беше реалистично, но тя щеше да го направи много скоро, по дяволите! Да, щеше, о, и как още щеше! — стига само да притежаваше свой собствен самолет.

— Събуди се, Ив, събуди се — настояваше Пол разтревожено, след като бе затворил телефона; не му се случваше много често да разговаря с някого в четири часа сутринта.

— Какво?… Колко е часът? Какво има? — попита тя в просъница, мигайки безпомощно срещу светлината на нощната лампа.

— Делфин е. Телефонира от полицейския участък в центъра. Не разбрах и половината от това, което ми каза, но сега отивам там да я взема. Ще я доведа колкото може по-бързо, но не исках да те оставям тук сама и да откриеш, че ме няма.

— Полицейският участък ли? Да не е катастрофирала?… Нищо й няма, нали? — попита Ив ужасена.

— Не, не, не е това. Не ми обясни много смислено. Каза само, че е играла на чък-а-лък[2], един господ знае какво означава. Но, скъпа, звучеше ми истерично и още нещо…

— И още нещо?

— Пияна — заключи той мрачно.

След повече от два часа Пол се върна с Делфин; изглеждаше изтрезняла от уплахата, нещастното й беззащитно лице беше максимално избърсано от грима; тя обаче все още беше облечена в скъпата вечерна рокля от креп в щампа от черно и бяло и с подхождащото й, обточено с кожа болеро — така, както бе арестувана на борда на кораба „Рекс“, преустроен за хазартни игри.

Дъщеря им влезе в къщата с цялото достойнство, на което беше способна в момента, но щом видя Ив, избухна в сълзи и се отпусна тежко върху дивана във всекидневната.

Ив се взря въпросително в Пол, но той само поклати глава; неверие и дълбока тъга засенчваха очите му. Ив се премести, така че да може да седне до Делфин, и обхвана с две ръце унилото лице на дъщеря си.

— Хайде, хайде, каквото й да се е случило, не може да е чак толкова лошо — рече тя успокояващо. Това, че виждаше Делфин, иначе винаги овладяна и самоуверена, в подобно състояние, бе единственото, което я накара да приласкае дъщеря си.

— Страхувам се, че е, мила моя — обади се Пол тихо и направи знак с глава, който означаваше, че иска да говори с нея насаме.

— Делфин, скъпа, качи се горе и си сложи някой от старите халати, а после слез в кухнята. Аз ще приготвя нещо за закуска — рече Ив, избутвайки нежно Делфин към стълбите. Едва издържа, докато вратата към старата стая на Делфин хлопна.

— Какво означава всичко това, Пол, за бога?

— Направили са полицейска хайка на един от онези кораби за хазарт — Делфин и Марджи бяха задържани в голяма килия с още много други жени. Всички бяха облечени супер официално като нея и повечето от тях бяха също толкова пияни. Имаше и припаднали. Мъжете държаха в друга килия. Беше истинска лудница — адвокати, хора от рекламата, от студията, фотографи, репортери… Ако не бях дипломат, никога нямаше да я освободят толкова бързо.

— Но кой, за бога, я е накарал да отиде на подобно място!

— Тя ми каза името на мъжа. Не ми говореше нищо. Успях да измъкна и Марджи. Трябваше да я отведа вкъщи — нямаше как. Съмнявам се, че ще изтрезнее до утре. Непрекъснато ме уверяваше, че това е „страхотно място“ — с рулетка, както изглежда, а също й зарове, кено, фаро, блекджек и триста автомата[3]. По-добро от Тиджуана във всяко отношение. Марджи звучеше като експерт. Обясняваше, че нямало място за безпокойство, защото корабът разполагал със стотици спасителни лодки, така че е абсолютно „безопасно“. — Той опита да се усмихне, но не успя. — Изобщо беше толкова пияна, че не можа да разбере кой съм. Не преставаше да обяснява надуто как тя и Делфин били с печалба от няколко хиляди долара, когато започнала хайката, и полицията откраднала парите им. Настояваше през целия път до входната врата да се опитам да ги върна. Искаше да се бие с полицаите. — Отвращението накара гласът на Пол да прозвучи сухо и безизразно.

— Но… Това е невероятно, Пол, нали… нали? — запелтечи Ив, напълно объркана. — Тези колежани — как могат да ходят да играят покер на тяхната възраст и да карат момичетата да пият толкова много? Що за управителка на общежитие е госпожа Робинсън, щом им позволява да излизат с такива хубавци?

— Ти не разбираш по-лошото, скъпа. Но пък и нямаше преимуществото да слушаш как Марджи беснее. Освен ако всичко, което изрече тя, не е лъжа — а тъй като беше твърде пияна и твърде ядосана, за да лъже, аз й вярвам — с две думи, тя и Делфин са добре известни в хайлайфния нощен живот на Холивуд, свикнали са да се отнасят към тях любезно, както подобава на положението им. Посещават само най-добрите клубове, защитени от подобни мерзости като полицейски хайки. Не можеше да повярва, че някой все пак се е осмелил да ги арестува.

— Нощен живот? Нощни клубове? Какви клубове, за бога!

— Клубове за хазарт, най-първокласните, в тях положително не биха допуснали колежани. Двете госпожици отиват там с мъже, зрели мъже, един Господ знае кои, мъже, които им дават пари, за да играят.

— О, Пол, Делфин не е способна на това! Марджи може би, но Делфин — не.

— Уви, скъпа, и двете. Страхувам се, че не греша. Историята е продължавала цяла година, стана съвсем ясно. Каквото и да се е случило, и двете са в него.

— Не й вярвам! Докато не говоря с Делфин, отказвам да повярвам на това момиче. Никога не съм се доверявала на Марджи и трябваше да си отварям очите, вместо да слушам монахините. — Ив все още не желаеше да приеме фактите, макар сърцето й вече да биеше с подозрение.

— Нека първо да закусим — рече Пол, вдигайки уморено рамене. — Може да занесем на Делфин табла в стаята й. Не ми се ще прислугата да чуе за тази история.

— Искам да отида и да поговоря с Делфин още сега. Как бих могла да закусвам иначе!

Ив завари дъщеря си в момента, когато подсушаваше косата си с кърпа; значи беше взела душ. Делфин си облече някакъв стар халат от бял плюш и седна да се реши пред тоалетната масичка. Раздели внимателно косата си в центъра, така че сега тя падаше, както винаги, на вълни от върха на челото надолу към малката й брадичка. Лицето й беше по-бледо от обикновено, но личеше, че е възвърнала нормалното си състояние, поне ако се съдеше по очите й — бяха ясни и спокойни както винаги, без следи от сълзи.

— Скъпа, баща ти ми каза… и това за Марджи… той мисли…

— Аз бях в колата, мамо, и знам какво каза Марджи — рече Делфин тихо. Имаше някаква отдалеченост в гласа й, сякаш тя искаше да се откъсне от реалността на случилото се.

— Но, скъпа, това е… не, ти не си способна…

— Мамо, наистина смятам, че двамата с баща ми правите от случката прекалено голям въпрос… Ако имах някакъв друг начин да се измъкна от ареста, вместо да ви се обаждам, повярвай ми, щях да го използвам. Шансът за полицейска хайка е едно на един милион, а тази вечер ние се оказахме на грешно място и в грешно време, това е всичко. Попаднахме в клопка веднага щом полицията се качи на кораба. Поне хиляда други се измъкнаха без проблем. Толкова е несправедливо.

— Несправедливо? — Ив не можеше да повярва.

— Почти целият Холивуд можеше да бъде арестуван тази вечер. Там бяха шефовете на студията, всичките най-големи звезди, всеки, който е макар и малко известен. Марджи и аз имахме просто лош късмет. Може да пишат за хайката във вестниците, но няма да споменат имена. Никога не ги споменават, бъди сигурна. Уплаших се, признавам, естествено бях и разстроена, че се озовах в затвора, но тази история няма да се повтори никога. — Делфин наведе главата си, за да провери някакъв отчупен нокът, взе една пиличка и започна да го изглажда.

— Престани да стържеш, Делфин, и ме погледни! Искам да говорим за съвсем други неща! Интересува ме, какво правехте на въпросното място? Комарджийки ли сте? Кои бяха мъжете, които ви заведоха там? Откъде взе тази рокля и болерото? Какво, за Бога, става в твоя живот, Делфин?

— Правиш го да звучи толкова зловещо, мамо. Марджи и аз познаваме мнозина приятни, забавни мъже, които обичат да излизат вечер. Те са ни приятели, нищо повече — отвърна Делфин отклоняващо. — Просто си прекарваме добре… Хазартът е част от излизането, както вечерята или танците, или програмата в клуба. Всички го правят. Просто не виждам какво лошо има — не губим суми, които не можем да си позволим. Всъщност печеля достатъчно, за да добавям към парите, които ми отпускате за дрехи. Знаеш, че не ми се е отразило зле и в училище, следиш бележките ми.

— А пиенето?

— Мисля, че някой трябва да ми е пробутал нещо по-силно от това, което съм поискала. Трябваше да внимавам повече. Също и Марджи. — Делфин погледна открито Ив, очите й, разположени под широкия прелестен щит на веждите, изглеждаха искрени както винаги.

Ив мълчеше, неспособна да понесе мисълта, че Делфин лъже, че е била пияна, при това не за първи път, както сигурно не за първи път играеше и комар.

— На каква възраст са мъжете, с които излязохте? — попита тя настойчиво.

— Джед и Боби ли? Някъде около двайсетте, предполагам. — Делфин небрежно ровеше в шкафа си за някаква дреха.

— А познаваш ли ги достатъчно? — настояваше Ив.

— Доста добре. Страхотни момчета са, надявам се, че вече са се измъкнали от ареста. — Разочарован лек смях разтресе раменете на Делфин; иначе тя се спря най-накрая на една розова памучна рокля и я постави на леглото. — Добре, че съм си оставила толкова много стари дрехи — допълни госпожицата, усмихвайки се на Ив така ведро, сякаш че дискусията им беше приключила.

— Делфин, ще предупредя госпожа Робинсън, че повече не ти разрешаваме да преспиваш у Марджи. Няма да има изключения. Не можем да ти забраним да дружиш с това момиче, но аз не искам да поощрявам начина на живот, който водиш. Двамата с баща ти ще сме сигурни поне, че се подчиняваш на правилата в общежитието и се прибираш в прилично време вечер.

— Не можеш да направиш това! Ще съсипеш живота ми! — Лицето на Делфин се изкриви от внезапна ярост.

— Ти сама разсипваш живота си, доколкото разбирам — отвърна Ив с тон, който не търпеше възражения. Тя се изправи рязко и отвори вратата на стаята. Нямаше смисъл от повече разговори. Трябваше да поставят дъщеря си на място.

Делфин изтича подире й и се опита да я задържи. После се наведе към нея, просъсквайки:

— А коя си ти да ми го казваш?

— Какво? — примига Ив, сякаш не вярваше на ушите си.

— Имам някои въпроси, мамо, щом възнамеряваш да ме третираш като дете. На колко години беше ти, когато живееше с любовник в Париж, а? По-млада, отколкото съм аз сега, нали? И то немного време, преди да се омъжиш за татко! След колко любовници, а?

Ив осъзна какво се крие зад думите още преди мозъкът й да бе успял да ги подреди и осмисли. Остана безмълвна, но затвори вратата с бърз жест, за да не се чуят отвън обвиненията на Делфин.

А дъщеря й добиваше постепенно позата на съдник:

— Научих всичко от Бруно онова лято, което прекарахме във Франция. Каква лицемерка си, мамо. И защо не ме заключиш сега тук, и бездруго си започнала? Така ще си абсолютно сигурна, че няма да повтарям твоите истории. За твое сведение аз във всеки случай съм девствена и възнамерявам да остана такава, но дори и да кажете на госпожа Робинсън, че не мога да преспивам у Марджи, това няма да ме спре. Нима твоите родители можаха да те предпазят да не направиш онова, което си желала?

„След колко любовници?“ — повтаряше Ив, ужасена от въпроса. Безсмислено беше да обяснява на Делфин, тя никога нямаше да разбере истината. Отрова се изливаше в мозъка й, злото беше сторено. Все пак наложи си да говори спокойно:

— Делфин, не дължа никому обяснения за моя живот. Не мога и да ти попреча да слушаш клюките, които все още се носят наоколо; мисли си каквото искаш. Това обаче не променя моята отговорност за теб. Възнамерявам да се обадя на госпожа Робинсън веднага.

— Лицемерка! Лицемерка! — Делфин като че ли бе изпаднала в истерия и Ив излезе от стаята.

Никога нямаше да разкаже на Пол за укорите на Делфин, осъзна Ив, докато слизаше по стълбите, държейки се за парапета като възрастна жена. Подозренията на Делфин ще го съкрушат. След колко любовници? Делфин никога нямаше да приеме истината — а щеше ли да й повярва Пол? Нямаше други мъже след Ален Маре, освен съпруга й, но това беше тема, върху която те не се бяха връщали никога след първата им вечеря в „Риц“. Тя живееше с убеждението, че Пол е проумял поведението й през онези предпазливи, далечни, недостъпни години. Ами ако той просто се страхуваше да пита?

В Шато дьо Валмон имаше десет големи стаи за гости и по времето, когато Анет дьо Лансел получи писмо от снаха си от Калифорния, повечето от тях бяха вече заангажирани за предстоящите летни уикенди. Това не се дължеше на прочутото френско гостоприемство; продажбата на шампанското караше Ланселови да посрещат гости така често и толкова разточително.

Векове преди организираните в чужбина продажби на френския парфюм и френската мода група млади благородници от Шампан, които притежаваха лозя още от времето на коронацията на Луи XIV през 1666, бяха започнали да рекламират шампанското си, разчитайки на привидно естествената човешка склонност към употребата на алкохол.

Обособявайки се в група, маркиз Дьо Силери, херцог Дьо Мортмар, виконт Дьо Лансел, маркиз Дьо Боа-Дофен и маркиз Дьо Сен Евремонд посетиха най-напред Версай с единствената цел да препоръчат вината от Шампан на Двора, тъй като единствено той определяше модата за всичко из цяла Франция — от копчетата до архитектурата.

След триумфалния им успех във Версай благородниците винари получиха и признанието на Англия, където търсенето на шампанско скоро стана толкова голямо, че диктуваше огромни цени. Не по-малко предприемчивите синове и внуци на тези господа продължиха да пътуват с хиляди мили, за да продават шампанско на великите князе на Русия и на основателите на новата република на Съединените щати. Накрая бяха открити големи пазари и в Южна Америка и Австралия. Подобни мотиви предопределяха и поведението на мосю Мос, когато армиите на Русия, Австрия и Прусия нахлуха в Шампан след отстъплението на Наполеон при Ватерло. Той сякаш насърчаваше офицерското братство да плячкосва бутилките от избите му с убеждението, че по този начин ще накара окупационните сили да добият вкус към шампанското, и воден от поговорката „Който е пил веднъж, ще пие отново“. И щом офицерите се завърнаха по домовете си, те наистина станаха добри клиенти.

Редом с духа на търговската реклама и сделките у собствениците на лозя се разви и едно съвсем не типично за французите отношение към гостоприемството. В Шампан никога не бе имало много хотели, така че в продължение на стотици години семействата от областта бяха приемали посетителите от различни краища на света в собствените си къщи или замъци. Производителят на прочути или на по-малко известни марки шампанско рядко вечеряше сам, освен през петте студени месеца на зимата…

— Чуй само това, Жан-Люк — възкликна виконтеса Дьо Лансел; тя беше толкова развълнувана, че четеше на глас от писмото на Ив през изречение: — „… важно е за Делфин да събере опит… свят, в който традицията играе важна роля, в който тя ще има място, както и семейство… очевидно невъзможно в град, толкова млад като Лос Анжелос… и двамата чувстваме, че все още е достатъчно млада… едно посещение при вас може да доведе до решаваща промяна в нейните някак незрели възгледи…“

— Посещение? Разбира се. Кога?

— Веднага! Ето кое ме смайва. Параходът „Нормандия“ тръгва от Ню Йорк след три дни и очевидно тя ще може да отлети дотам за един ден или дори по-бързо. Наистина пътуването изглежда малко внезапно, но, е, днешните млади хора… Ив се безпокои дали имаме възможности да задържим Делфин за цялото лято — как може да се съмнява! Разбира се, това ще обърне с главата надолу ангажиментите ни, но ще се справя някак. Жан-Люк, трябва да телефонираме веднага. Колко часът е сега в Калифорния?

— Единадесет през нощта? — предположи той, изчислявайки назад времето, ала жена му вече се беше отдалечила със забързано достойнство към фоайето, където държаха телефона, пренареждайки наум обитателите на стаите за гости. Хм, някак незрели възгледи! Че какво очаква Ив от скъпото дете?

[1] Американска киноактриса, най-популярна през 30-те години, която участва в 58 филма. — Б.пр. ↑

[2] Хазартна игра на зарове. — Б.пр. ↑

[3] Видове хазартни игри. — Б.пр. ↑

11.

Всяка добре управлявана частна банка се нуждае поне от един, а може би и от повече банкови служители от определен, много особен вид: мъже, за които познанията по банково дело са на последно място. Подобно на най-изисканите и добре обучени гейши в Япония, тези банкови служители се използват, за да привличат богата клиентела и да я задържат посредством способността им да я развличат и очароват.

Когато Бруно дьо Лансел завърши военната си служба в 1935 година, той откри, че е необходимо все пак да започне някаква работа, дразнеща и досадна цена, която трябваше да плати заради обстоятелството, че не се беше родил по времето на своите предци Сен Фрейкур, чиито единствени грижи са се свеждали до това как да прекарват свободното си време възможно най-приятно. Изведнъж се оказа, че той не притежава никакъв доход, а не желаеше повече да живее с дядо си и баба си.

Бруно обаче откри бързо, че изискванията, които имаха към него работодателите му от „Ла Банк Дювивие Фрер“, където току-що бе постъпил, не се различаваха особено от онези, поставяни на маркизите Дьо Сен Фрейкур преди Революцията. Трябваше да ловува колкото се може по-често през сезона; важно беше добре да разиграва картите със съответните хора в съответните клубове; желателно бе да се появява в операта, театъра, на балетни представления или при откриването на важни художествени изложби; от съществено значение бе никога да не пропуска големите конни състезания по хиподрумите на Франция, Англия и Ирландия; и от само себе си се разбираше, че е изключено да не бъде виждан на всяко значимо социално събитие във френското общество. Банката му плащаше разходите, за да се включва във всички тези дейности, а също и малка заплата, плюс комисиона за всяка нова сметка, за която той беше спомогнал.

Дори и да бе искал, през този юни на 1936 година на Бруно му бе невъзможно да прекарва повече от няколко минути в банката, като се имаха предвид изискванията на работата му. Тримата братя Дювивие бяха очаровани от него. Беше си заслужил парите, че и много повече; вече беше привлякъл няколко клиенти, с които те лично не можеха и да се надяват да установят контакт.

Едно преимущество, което не бяха оценили докрай, когато наемаха Бруно, беше семейното му положение. Това удвоява цената му, разсъждаваше най-младият от братята Дювивие. „Утроява я“, беше допълнил най-възрастният. Средният брат, както обикновено, смяташе, че и двамата грешат: „Цената на Лансел не може да се изчисли, докато не се ожени. Тогава ще се наложи да я коригираме.“

Дали ще си избере момиче, чиито роднини и кръг от познати са в същото неблагоприятно финансово положение. Дали ще благоволи да сключи брак по сметка, ала извън своя собствен свят? Или, най-доброто за банката, дали ще успее да заведе под венчило наследница, идваща също от голяма фамилия, госпожица, чиито родители може би съвсем благоразумно очакват тя да се омъжи за някой богат като самата нея?

Докато братята Дювивие обсъждаха максималните резултати от инвестициите си, вложени в Бруно, те не подозираха, че имат съюзник в лицето на маркиза Дьо Сен Фрейкур, която не прекарваше и ден, без да си зададе същите въпроси. Единствената страна в евентуалната предстояща женитба на внук й, почти незаинтересована от успеха на начинанието, беше самият Бруно. Той се чувстваше прекалено сигурен и предопределен за идеалния живот, за да се безпокои за бъдещето. Която и да бъдеше тя, тъй като Бруно сега навършваше едва двадесет и една, та която и да бъдеше, тя сигурно се намираше все още някъде в манастир и учеше онова, което учат момичетата в манастирите.

Бруно знаеше едно основно нещо за момичето, за което той щеше да се ожени, единственото, но абсолютно условие, за което ще настоява твърдо: тя трябваше да дойде при него с уверението, че ще наследи земя. Парите никога няма да са достатъчно. За повече земя, за много земя, фамилна земя, Бруно щеше да е доволен да се ожени и за дъщерята на дявола… стига, разбира се, дяволът да е френски. Издънките на рода Сен Фрейкур бяха загубили древните си земи и повечето от капитала си при банкрута на Банк дьо Люнион Финансиер през 1882 година. Земята на Лансел пък щеше да се раздели между Бруно, жената на баща му и останалите му деца. Ето защо подобно на мъжете, които се женеха за пари, той трябваше да се ожени за земя. Жадуваше да притежава гори и поля и свой собствен замък, стотици и стотици хектари; щеше да се разхожда и да язди като единствен и неоспорим господар.

Междувременно ангажиментите във всекидневния му живот се бяха увеличили дотолкова, че Бруно действително не можеше да откъсне от скъпоценното си време, за да посети шивача си, който му шиеше ризите; трябваше да избере нови платове, да се отбие при обущаря си, да изпробва нов смокинг.

Има обаче неща, които дори и най-добрите слуги не могат да направят вместо теб самия, мислеше Бруно, изчаквайки нетърпеливо, докато шивачът му оправяше някакъв шев на рамото. В съзнанието му изплува образът на Сабин дьо Ковил и той се усмихна слабо на себе си. Беше доста добра, по неин си начин, след като се бяха разбрали в началото докъде можеха да се разпростират правата му.

Да, беше му направила голяма услуга в юношеството, когато все още не беше докосвал жена, и той продължаваше да я вижда от време на време, тъй като взаимоотношенията им бяха пределно прости и директни. Може би днес ще пие чай с нея. А може би не. Имаше много други жени, наистина по-обикновени в изискванията си от Сабин, ала също толкова надарени и еднакво… пикантни. Как се наслаждаваше само на всяка свежа изненада, предложена му от дамите: апетитните, нечисти наклонности на дъщерята на един принц; благородната основателка на литературен салон, изпитваща жажда да наказва; и Сабин дьо Ковил, която можеше да се подчинява единствено на заповедите на слуга. Деградацията беше негово хоби.

След първия опит на Бруно с майката на приятеля си от училище той беше открил твърде скоро, че преживяното не е просто класическият случай на юноша, прелъстен от светска жена. Най-дълбокото му сексуално предпочитание, всъщност единственото му сексуално предпочитание беше към жени в късните им тридесет и ранните четиридесет години. Не можеше да разбере защо мъжът трябва да яде зелена ябълка, когато има на разположение зрял плод. Един кон би могъл да бъде избран в краен случай и необучен, така че да може да бъде пречупен според нечии собствени изисквания… Но една жена? Беше далеч по-лесно да ги имаш, когато те вече са открили за какво жадуват в най-съкровените си помисли. Повечето от тях не задоволяваха непреодолимите си нужди със своите съпрузи. Колко просто беше да подхранваш фантазиите им и да ги наблюдаваш как стават абсолютно покорни, най-гордите от тях често биваха най-послушни на волята му.

Това беше комбинация колкото неангажираща, толкова и удобна, понеже, разсъждаваше Бруно, със сложните ангажименти на неговата служба най-вероятно не би му оставала и минута за ухажване. За щастие, собственият му неутолим апетит към добре закръглената плът съвпадаше идеално с наличието на един голям и леснодостъпен контингент. Не можеше да разбере приятелите си, които губеха време и пари да тичат подир момичета, сякаш те притежаваха нещо, което си струваше. Редно ли беше един интелигентен мъж да предпочита месото си без подправки?

— Здравей, Бруно — разнесе се глас зад гърба му.

— Ги, не мога да мърдам. Но скоро ще свършат — отвърна Бруно. Имаше уговорка за игра на тенис по обяд с Ги Маршан, сравнително скорошен приятел. Ето, помисли Бруно, Ги би могъл да му обясни нещо повече за чаровете на младите жени, понеже непрекъснато хлътваше по някоя от тях, но ако му зададеше подобен въпрос, Бруно щеше да издаде в голяма степен собствените си похождения.

— Какво мислиш за Шмелинг, който би вчера Джо Луис с нокаут? — попита Ги, придърпвайки един стол. Беше висок, мършав млад човек с приятно несиметрична усмивка и умни очи.

— Не бях изненадан, а ти? — отвърна Бруно. — Всъщност боксът не ме интересува особено. Следващия месец отивам на турнира в Уимбълдън — защо не дойдеш с мен? Готфрид фон Грам, Фред Пери — не бива да го пропускаш.

— Ще видя дали ще мога да се измъкна от работа — поклати глава Ги. — Невинаги е възможно.

— Мосю дьо Лансел, обърнете се, ако обичате, няколко сантиметра към мен — помоли шивачът, посягайки за още карфици. Бруно се изви и откри, че стои право срещу огледалото. Отправи си бърз, небрежен поглед, лишен от суетност. Знаеше чудесно как изглежда и не изпитваше нужда от потвържденията на огледалото, както правеха толкова много мъже. Това, че жените го намираха за изключителен, беше удовлетворяващо, но в никакъв случай изненадващо. Фактът, че нещо в начина, по който бяха съчетани чертите му, караше мъжете да му се доверяват — виж, това вече беше важно.

Бруно бе открил не без изненада, че харесва банковия бизнес, или по-скоро, че харесва правенето на пари, а банковото дело се явяваше във всички случаи един от малкото джентълменски начини за осигуряването им. Постъпи при Дювивие Фрер по необходимост. Първите му успехи за привличане на нови клиенти към фирмата бяха дошли от само себе си; на скуош корта, по време на лов през уикенда близо до Тур или на наддаването за чистокръвни животни в Нюмаркет.

Комисионите от тези първи клиенти му донесоха първото усещане за финансова свобода. Беше си намерил апартамент по свой вкус в просторна частна къща на Рю дьо Люниверсите. Тя принадлежеше на негов далечен братовчед, който като толкова много други беше изгубил наскоро повечето от парите си на борсата; това обстоятелство го бе принудило да преустрои половината от дома си в апартаменти със самостоятелен вход. От комисиони, които Бруно търсеше вече с чевръста предвидливост, той успяваше да плаща на домашната прислужница, на модния си шивач и за услугите на камериера; издължи се и за първите два свои собствени коня.

Сега, година след постъпването му в банката, неговите амбиции бяха сериозно пораснали. Бруно беше вече наясно, че правенето на пари в сигурните кръгове на собствената му класа бе едно нищо в сравнение с възможностите на простиращия се извън строгите граници на Фобур Сен Жермен богат буржоазен свят. Светът на Ги Маршан, който седеше в ателието, потропвайки с крак, нетърпелив да се озове на игрището.

Привличането на този вид капитал ставаше чрез приемане на покани, или по-скоро чрез провокиране на покани, които най-вероятно нямаше да получава само заради черните му очи, помисли Бруно, докато шивачът с влудяваща прецизност закарфичваше маншета му. Това предполагаше особен начин на поведение, който щеше да го направи да изглежда по-достъпен, малко по-различен от студения аристократ, какъвто хората очакваха да видят; да си подбере среда от по-възрастни мъже, които никога, при никакви обстоятелства не биха стъпили в салона на баба му Сен Фрейкур; да се отпуска в техните компании едва-едва, но така, че жените им да се осмелят все пак да му отправят покана, което иначе не биха сторили от страх да не получат отказ.

Забеляза, че първите му покани бяха винаги за големи, официални събирания, и те на практика можеха да бъдат отказвани без особени компликации. Ала Бруно ги приемаше, домакините му биваха поласкани и окуражавани от съпрузите си, ставаха по-смели.

Младостта беше неговото безценно богатство. Все пак присъствието на двадесет и една годишния виконт Дьо Сен Фрейкур дьо Лансел беше нещо; никой от буржоата не можеше да мечтае да види в салоните си по-възрастен представител на аристокрацията от Стария режим. Комисионите на Бруно набъбнаха. Измежду многото покани, които му отправяха, той предпочиташе онези за интимни обеди, пътуванията с яхта или уикендите в провинцията; те му предоставяха възможностите, които преследваше. Скоро заплатата на Бруно започна да изглежда смешно малка в сравнение с дохода от комисионите.

Ги Маршан, когото той беше срещнал преди по-малко от шест месеца, се явяваше единственият син на Пиер Маршан, собственик на най-проспериращия във Франция бизнес за кинопрегледи Маршан Актюалите. Продукцията му се разпространяваше по целия свят и беше по-голяма от тази на Фокс Мовитон и Еклер Журнал, взети заедно.

Бруно се беше запознал с господин и госпожа Маршан в поло клуба в Баа. Скоро след това срещна и Ги, който се оказа само три години по-голям от него, но вече бе дълбоко ангажиран в управлението на голямото семейно предприятие.

Беше доста приемлив този Ги, реши Бруно, от типа на добре образования и проницателен продукт на едрата буржоазия, който евентуално би могъл чрез женитба да се издигне и до подстъпите на аристокрацията. На петдесет вече можеше да има дъщеря, която да се омъжи за човек с висока благородническа титла. И ето как внукът му щеше да се роди аристократ.

Ги Маршан, както и Бруно, беше частица от бъдещето и двамата се бяха сприятелили, макар че приятелството им се различаваше от отношенията, които имаше Бруно, с някогашните си съученици. Наистина засега Маршан не прехвърляха капитал в банката Дювивие и това издигаше тази фамилия в очите на Бруно. Ако се бяха втурнали веднага да вършат бизнес с неговите работодатели, както бяха сторили мнозина други, той щеше да намери Ги за по-малко привлекателен и достоен за нивото му. Всъщност семейство Маршан очакваха от него да заработи за тях самите. Тази идея, разбира се, заслужаваше известно, макар и неохотно уважение. И ако не друго, то показваше, че господата имат съзнание за собствената им значимост.

— Бруно, дали ще се бавиш още? — попита Ги, поглеждайки часовника си.

— Ще свършите ли скоро, мосю? — обърна се на свой ред Бруно към шивача.

— Всичко с времето си, мосю Дьо Лансел — отвърна модистът невъзмутимо. Ето още един човек, който знае цената си, осъзна Бруно, и се примири със загубата на още четвърт час.

Беше средата на юли. Делфин седеше на пода в спалнята си в Шато дьо Валмон — най-добрата стая за гости, — заобиколена от току-що изпразненото съдържание на нейния огромен куфар гардероб. В безуспешното си желание да я утеши Марджи, вярната Марджи, беше опаковала всичките вечерни рокли на Делфин и ги бе изпратила по един кораб. И сега, тършувайки из куфара, Делфин издърпваше ту рокля, ту някакво наметало, слагаше ги любовно на себе си и после внимателно ги разстилаше на пода в пъстро, искрящо изобилие от цветове и материи. Въпреки стотиците години на културно превъзходство умните французи така и не бяха успели да изобретят стаята гардероб; дрешникът й вече беше претъпкан и нямаше например къде да окачи дузините си вечерни дрехи.

Скоро куфарът беше напълно разопакован; изпълнена с нарастваща тъга, Делфин отвори една от официалните си чанти и надникна вътре. Откри дантелена кърпичка, сребристочерна кутия за пудра, карфица с перлена главичка, която някога беше придържала корсажа й към рамото, две монети от двадесет и пет цента, червило Коти, сувенирно кибритче от Трокадеро и една от многобройните й табакери. Благоговейно, сякаш гледаше реликви от някаква мъртва цивилизация, тя извади предметите и ги постави в скута си, а от съзерцанието меланхолията й се задълбочи. В табакерата намери една-единствена омачкана „Лъки Страйк“. Опипа я любовно с пръсти, подуши я и спомняйки си, че вратата й е заключена, запали цигарата с кибрита от Трокадеро, вдъхна дълбоко, после избухна в неудържим плач.

Привичното действие върна всичко назад: танцовата музика, изпълнила пространството; възхитителното флиртуване, почти винаги на ръба на крайността; първата глътка от изстудения коктейл; заговорническото намигане на Марджи; звука на заровете; пролайването на крупието; и, о, възбудата, тази задъхана възбуда, с която тя беше свикнала, знаейки, че тази необуздана, изпълнена с веселие вечер ще бъде последвана от друга, че нищо няма да е скучно или предсказуемо.

Делфин мразеше Шампан, да, мразеше го! Тук нямаше нищо за правене, нямаше къде да отиде, с кого да поговори освен с баба си, която си внушаваше, че внучката й се интересува от далечните подробности на родовата история, и дядо си, който пък се опита веднъж да й обясни мистериите на виното, докато тя почти припадна от скука. И това, че бе задължена да поглъща учтиво ядене след ядене с многобройните посетители, всичките прекалено стари, за да представляват интерес, с техните нескончаеми разговори за добри реколти от вино и храна, докато тя изпълняваше ролята на дошлата на гости внучка от Америка, на която трябваше да се зададат поне няколко любезни въпроса и после да бъде забравена с отварянето на новата бутилка. Да, Делфин мразеше Шампан! Щеше да бъде пленничка тук, докато станеше време да се върне в колежа, а и какво ли можеше да очаква след това, освен живот в общежитието под строгия контрол на госпожа Робинсън?

Делфин изгаси цигарата си след първото всмукване, понеже трябваше да я пази за по-нататък. В къщата нямаше друг тютюн освен този за лулата на дядо й и пурите на чичо й Гийом, а те никога не пушеха, преди да свърши вечерята, оттегляйки се в специалния салон, където не я канеха. Един Господ знаеше как щяха да реагират, ако тя си купеше френски цигари — тези отвратителни боклуци — от селото и запушеше в тяхно присъствие.

Не, от нея се очакваше да седи с баба си и да учи гроспойнт[1], да чете Балзак или да слуша класическа музика по виктролата, докато станеше време за лягане. Делфин знаеше, че е от съществена важност да се превърне в образец на всички добродетели в очите на баба си, понеже беше осъзнала, че е отишла твърде далеч, прекалено, прекалено далеч в последния разговор с майка си. Бе направила голяма тактическа грешка и само похвалите на виконтесата и заключенията й, че е станала модел на благоприличие и доброта, щяха може би да смекчат до известна степен плановете на родителите й за следващите две години в университета.

Всяка нощ си лягаше рано и трезва в тази голяма самотна стая, чиито стени бяха покрити с фин ленен плат в нежно бледосиньо и бяло с индийски мотиви. Подобна материя имаше и върху леглото, но тя беше незабележимо износена; а из лъсканият до блясък дървен под пък лекичко поскърцваше. Нямаше обаче стая гардероб, ридаеше Делфин, изпитвайки все по-голяма жалост към себе си; няма стая гардероб, а само скърцащи подове и избеляла материя… и вероятно нито капчица джин в цялата тази проклета, произвеждаща грозде провинция, макар че кой ли би й предложил, дори и да имаше?

Минавайки по коридора, Анет дьо Лансел чу риданията на внучката си. Тя се спря колебливо пред вратата. Не искаше да изглежда, че си пъха носа в чужди работи, но нима можеше да отмине просто ей така, сякаш не е чула, че обичната й внучка сърцераздирателно плаче? Разбира се, момичето изпитваше малко носталгия по дома си, това се видя още в началото, ала Делфин беше толкова сладка и вежлива и показваше такъв интерес към разказите за замъка, за семейството и за лозята, че, изглежда, Ив щеше да се окаже права; да, Делфин изпитваше нужда от по-дълбока връзка със семейството.

Все пак виконтесата взе решение и почука на вратата.

— Кой е? — обади се задавеният глас на Делфин.

— Баба ти, скъпа. Имаш ли нужда от нещо?

— Не. Не, благодаря. Добре съм.

— Не си добре, скъпа. Моля те, пусни ме да вляза.

Делфин избърса очите си с малката кърпичка, въздъхна и пусна госпожа Дьо Лансел в стаята си. Виконтесата спря рязко, като видя килима, покрит целия с купчини от копринени и лъскави вечерни рокли.

— Откъде е всичко това? — попита тя смаяна.

— От Лос Анжелос. Вечерните ми дрехи… погледни само, бабо… погледни само колко са красиви… колко красиви… — Делфин се заля в нов порой от сълзи, олюлявайки се тъжно напред-назад, притиснала към гърдите си някаква бяла кожена наметка. Анет дьо Лансел прегърна момичето и се опита да го успокои; потупваше я като бебе и не откъсваше поглед от невероятната колекция вечерни дрехи; толкова много дрехи според разбиранията й не можеше да притежава дори и най-светската парижка дама.

— Но, Делфин, скъпа… имаш ли нужда от толкова много неща вкъщи?

— О, да — преглъщаше сълзите си Делфин, — всички имат нужда… ние толкова се забавляваме… о, толкова се забавляваме, бабо.

— Но тогава тук сигурно ти е ужасно… скучно, скъпа. Не съм си й помисляла. — Анет дьо Лансел беше шокирана от факта, че Делфин е била прокудена от светъл и празничен живот. Ив би могла поне да я предупреди… и колко тактична и добра е била Делфин, като с нищо не им е подсказала отегчението си.

— Не е точно така… изобщо не… просто ми липсват приятелите… не биваше да плача… толкова сте добри с мен. — Върху прекрасното и печално лице на Делфин се появи нещо като жалък опит за усмивка.

— Лесно е да сме добри с теб, скъпа, но трябваше да проумея, че на твоята възраст се нуждаеш и от приятели. Не мога да си го простя. Само че, да ти призная, тук, в провинцията… просто не знам къде са младите хора… Разбира се, ще се обадя на моите приятели и ще видя дали техните внуци… Изобщо ще направя всичко възможно, Делфин, обещавам ти.

— Благодаря ти, бабо — кимна Делфин признателно, питайки се без особено въодушевление как ли изглеждат внуците на съседите. — Но забавленията наистина не са толкова важни. Единственото нещо е… мислиш ли, че могат да поставят друг дрешник в стаята ми?

— О, скъпа моя? Ще кажа веднага да качат един. Не бива тези прекрасни неща да стоят на пода! — Анет дьо Лансел забърза навън, радостна, че ще може да направи все пак нещо практично за Делфин. Колкото до внуците на нейните приятели, те също трябваше да се открият. Сигурно през лятото много от подходящите момичета и момчета си бяха вкъщи. Щеше да вдигне под тревога всички семейства в Шампан, да ги открие и… и… да даде бал! Да, бал за млади хора, бал по средата на лятото, какъвто рядко е бил организиран, ако изобщо е бил организиран някога в Шампан в разгара на полския сезон.

— Жан-Люк, останах без фантазия — рече Анет дьо Лансел на мъжа си, след като бе прекарала цял ден на телефона. — Внуците на семейство Шанфон са на гости в Англия; семейство Лансон имат пет, забележи, пет внука и никой от тях няма да се прибере вкъщи скоро; децата на семейство Ридърс са всичките в Нормандия; госпожа Бюфен в Пиер Жуе, дето не може да се отдели от конете си, казва, че за съжаление, синът й е твърде малък; госпожа Болиндер има двама племенници, но и двамата отсъстват; семейство Рюинар пък са на гости в Бордо — и накрая успях да открия само четири момичета и две момчета, а се обадих на почти всички, които познавам. На всички!

— Нормалното време за балове е Коледа — отвърна виконт Дьо Лансел.

— Страшно ми помагаш с това заключение, Жан-Люк.

— Анет, притесняваш се за нищо. Ако Делфин е отегчена, значи е отегчена. Тя е мило дете, но спомни си, че идеята да я поканим за лятото не беше наша.

— Как може да си толкова безсърдечен? Горкото момиче, с всичките й великолепни вечерни дрехи… не си ли представяш веселието, на което е свикнала?

— А може би то й е в повече? Не е ли това причината, поради която Ив я изпрати тук? Искала е да й даде малко време за размисъл. Струва ми се, че се загатваше нещо подобно в писмото.

— Тя вече имаше шест преспокойни седмици за размисъл. Не, трябва да й организирам парти, Жан-Люк, щом като не може бал. Но четири момичета — пет, като броим Делфин — и две момчета… не, това просто е невъзможно.

— Можеш тогава да поканиш само момичетата — предложи той. — Главното е да се срещне с някой на нейната възраст, нали?

— Жан-Люк, чудя ти се наистина. Нима не си спомняш нищо от времето на младостта?

— Колкото и ти, осмелявам се да отбележа, понеже и двамата наближаваме осемдесетия си рожден ден.

— Жан-Люк, не е необходимо да ми припомняш. Както и да е, аз съм доста по-млада…

— Три години и два месеца.

— О, защо се омъжих за теб?

— Бях най-добрата партия в околността.

— Аз бях най-добрата партия в околността. Забравил ли си колко арпана[2] лозя донесох със себе си?

— Двеста и шестдесет.

— Двеста шестдесет и един!

— Паметта ти е добра както винаги, любов моя. Във всеки случай аз вече телефонирах на Бруно пред обед. Накарах го да обещае, че ще доведе със себе си няколко млади мъже, когато ти пожелаеш. Подходящи. Сега може би заслужавам една целувка?

— Бруно! Как не се сетих за него?

— Погледът, мила моя, е това, което отличава мъжете от жените, широтата на погледа, способността да мислят отвъд границите на Шампан, да съзират възможностите и да изпълняват плановете с експедитивност и… хайде, хайде, Анет, знаеш, че ненавиждам да ме удрят с възглавница… успокой се, дръж се според възрастта си…

Гостите от Париж, дошли за вечерята, която Ланселови даваха в чест на Делфин, бяха поканени да прекарат нощта в замъка. Бруно бе довел трима от своите неизменни приятели и от шестимата млади французи, присъстващи на вечерята, пет вече се бяха влюбили в Делфин. Бруно трябваше да признае, че неговата природена сестра от Америка несъмнено му качваше цената. Никой измежду петимата не беше така сериозно хлътнал като Ги Маршан, който седя вторачен през прозореца към огряната от луната градина доста дълго време, след като беше хлопнал вратата на спалнята си; чувстваше се така разтърсен от любов, че дори не беше успял да разхлаби папийонката си; а стоеше още и с обувките.

Никога не беше срещал такова момиче. Никога нямаше да срещне. Щеше да умре, ако не можеше да прекара остатъка от живота си с нея!

Той се изправи и закрачи из стаята; после се озова отново пред прозореца, този път взирайки се към звездите. Ги Маршан проявяваше интелигентски аматьорски интерес към астрономията и по време на пътуването им към Валмон беше забавлявал Бруно с философските си разсъждения за превратностите в състоянието на света; беше ги прочел в една книга на англичанина сър Джеймс Хопуд Джийнс.

— Джийнс — разказваше той на Бруно — изчислява, че от това, което може да се види от вселената с помощта на огромния телескоп в Маунт Уилсън, там горе има толкова много звезди, че ако бяха песъчинки и се разпръснат над Англия, ще образуват слой, дебел стотици ярдове. Стотици ярдове, Бруно. И представи си, нашата собствена земя е само милионна част от една от онези песъчинки, една милионна. Бруно, разбираш ли? Една милионна от само една от песъчинките, които могат да затрупат Англия на стотици ярдове дълбочина… Така че, както виждаш, Бруно, нищо, което правим, не си струва, естествено в този смисъл. В края на краищата не сме ли смешни в същността си?

Но такива бяха разсъжденията му, преди да срещне Делфин. Сега мащабите на вселената не само че бяха забравени, но му изглеждаха напълно неуместни; сега собствените му чувства бяха от най-важно и непосредствено значение.

Ги Маршан постепенно си възвърна способността да мисли като разумен бизнесмен, какъвто всъщност беше. Ясно е, казваше си той, не може да очаква, че Ланселови ще го поканят да прекара остатъка от лятото с тях. Ясно е още, че трябва да се ожени за Делфин, преди тя да се е върнала в Съединените щати, където сигурно има стотици мъже, желаещи да се оженят за нея. Ясно е в последна сметка и че, за да я спечели, той трябва да се добере до Делфин, без да губи време, защото знаеше, със сигурния инстинкт на влюбен мъж, че останалите мъжкари на вечерята бяха попаднали също под магията й.

С какво той е по-различен от тях, запита се Ги, опитвайки се да бъде колкото се може по-рационален. Беше ли му се усмихвала по-често, отколкото на другите? Беше ли го предпочитала в танците след вечеря? Казала ли му беше нещо за интересите си, на което да можеше да се облегне? Не, тя беше раздавала усмивките си и танците по равно, флиртувайки с всички по начин, който осуетяваше възможните домогвания.

Но… но… тя беше от Холивуд. Да бъдеш от Лос Анжелос, значи да бъдеш от Холивуд, независимо в коя част на Лос Анжелос живееш — поне това беше научил от работата в семейната компания за кинопрегледи. И от всичките хора във Валмон тази вечер единствено той имаше макар и бегла представа какво значи да си от Холивуд. Само той знаеше, че ако си от Холивуд, ти задължително си омаян от магията на филмопроизводството, защото по един или друг начин, колкото и да си безразличен, ти в края на краищата се смяташ за част от света на киното. Дали на Делфин щеше да й е по-интересно да посети известния замък в Лоара, принадлежащ на родителите на Макс, или прочутите конюшни на бащата на Хенри, семейната яхта на Виктор — или неговите собствени студия? А всички останали студия, разбира се, студията на голямото кино, които можеше да й покаже в Бианкур и Булон? Да, той имаше предимство! Всичко, което трябваше да направи сега, е да организира посещенията, помисли Ги най-накрая дотолкова успокоен, че започна и да се съблича. Утре щеше да уреди всичко. На закуска.

Не, преди закуска дори, преди останалите да имат някаква възможност да го изпреварят.

Само след няколко дни поканата за гостуването у господин и госпожа Маршан в Париж беше потвърдена, естествено предхождана от дълъг и убедителен разговор, който Бруно проведе с баба си, както и от лично писмо на госпожа Маршан до виконтесата.

— Не, Жан-Люк, съвсем не мисля, че Ив е искала Делфин да стои тук през цялото време, докато се върне в Съединените щати, това е глупост. Не е затворничка, а и ти далеч не си викторианец, скъпи — рече Анет дьо Лансел язвително и все пак очарована от това, че Делфин щеше да усети малко от вихъра на живота в столицата. — Пък и какво си очаквал, след като ти самият помоли Бруно да доведе млади мъже на вечеря?

— Убедена ли си, че тя ще е в сигурни ръце?

— Госпожа Маршан ме увери, че ще внимава за нея като за собствена дъщеря, пък и Бруно също ще бъде там. Наистина, Жан-Люк, ти ме учудваш.

— Ти дори не познаваш госпожа Маршан — измърмори виконтът, раздразнен най-вече от това, че ще бъде лишен от удоволствието да разказва на Делфин още за отглеждането на гроздето; нещо, с което я беше развличал доста часове.

— Бруно казва, че е очарователна и изтънчена жена, на която може да се разчита напълно.

— А дали Бруно е винаги прав?

— Що за въпрос?

— Глупав, скъпа моя. Може би наистина остарявам. В такъв случай трябва да взема единствената предпазна мярка, препоръчана ни от природата, и да изпия още една чаша шампанско. Мога ли да предложа и на теб?

— Разбира се, скъпи мой, разбира се.

Макар че се намираше сред конкурентки, вроденият чар на Делфин и крехката й хубост въздействаха силно и бяха хилядократно увеличени от липсата на каквото и да е вътрешно усилие у нея. Французите, свикнали от векове да контактуват с чужденци, които предимно се опитваха да компенсират факта, че не са французи, с помощта на невероятни усилия, сега бяха запленени на часа от чара, който Делфин излъчваше. Наистина ли не забелязваше или нея съвсем не я беше грижа дали французите във Франция я одобряват или не?

Делфин беше израснала в три страни, в които френското начало се изразяваше главно чрез произхода на родителите й; наистина те видимо се различаваха от коренните жители, но това означаваше, че изглеждаха задължително по-добре. Френското начало имаше общо и с работата на баща й, с езика, който говореха вкъщи, с начина, по който майка й обучаваше всеки нов готвач, но това едва ли трябваше да се превръща във фетиш. Да бъдеш Лансел не означаваше нищо за Делфин, нищо повече от това да си Селзник или Голдуин, или Занук. И десет години възпитание в гордите традиции на Шампан не биха променили възгледите й.

Семейство Маршан бяха очаровани от отсъствието на онова особено и характерно отношение, което обикновено демонстрираха представителите на старата аристокрация. Никога не биха повярвали, че единствените аристократи, от които се впечатляваше Делфин, бяха шепата фамилии, направили милионите си през последните няколко десетилетия, и, разбира се, актьорите и актрисите, чиито фотографии можеха да се видят по страниците на американските филмови списания.

Бяха озадачени от плановете на Ги за посещението на Делфин в студията. Тя сигурно щеше да предпочете да се изкачи на върха на Айфеловата кула, да посети гробницата на Наполеон или Плас Вандом, а може би Лувъра? Какви бяха тия приказки за Гомон, Пате-Синеман Кодак-Пате? Положително туристите никога не посещаваха Бианкур. Какъв е този интерес към тези места, известни й сигурно достатъчно от Холивуд?

— Не, госпожо Маршан, наистина съм нетърпелива да ги видя, уверявам ви — рече Делфин бързо. На няколко пъти, докато тя все още учеше в гимназията, приятелите на родителите й, заети във филмовия бизнес, бяха канили семейството им на посещение в студията и бързите погледи, които тя беше хвърляла на декорите, притеснението, че се изпречва на пътя на всички тези важни хора, движещи се толкова самоуверено насам-натам, всеки зает с нещо — бяха изградили у Делфин представа, близка до тази за рая, който тя беше осъдена да познава само като външен човек.

— Е, както искате — рече госпожа Маршан примирено. — Само ме изчакайте минутка да си сложа шапката. — Тя потупа оцветената си в синьо коса, а по ръцете й проблеснаха диаманти.

— Мамо, ти може да не идваш с нас! И бездруго Бруно ще бъде там — рече й Ги.

— Ами в такъв случай… имам няколко неща, които бих могла да свърша. — В очите на госпожа Маршан се появи явно облекчение. Перспективата да прекара целия ден, наблюдавайки как хората правят кино, й изглеждаше безкрайно скучна. Някога, преди години, на нея също й се бе сторило забавно да посети студията, но след няколкото часа, прекарани там, ентусиазмът й се беше изпарил.

Във всеки случай идеята да изпълнява ролята на пазач не й допадаше никак. Ги, нейното най-малко и любимо дете, беше съвършен джентълмен и можеше да му се повери всяко момиче… особено ако е така болезнено влюбен. Излишната загриженост на виконтеса Дьо Лансел за нейната достатъчно самостоятелна внучка идваше като че ли от друг век. Провинциалните аристократи бяха изостанали от времето, макар в това да имаше и очарование. Пък и ако не отидеше днес на третата си проба за поръчаните при Шанел нови костюми, те нямаше да са готови за началото на сезона. Госпожа Маршан изпрати двамата млади с бегла доброжелателна усмивка, щастливо унесена в мисли за костюми, копчета и подплати.

А на Делфин й се стори, че пътуването от огромния апартамент на семейство Маршан на Авеню Фош до студиото Гомон в Бианкур продължи вечно. Говореше малко, но Ги чувстваше как тя цялата кипи от възбуда; дали не беше и заради това, че е останала насаме с него? От време на време той — крадешком поглеждаше профила й, ала макар Делфин да усещаше погледите му, реши да се прави, че не забелязва. Естествено, този ден тя можеше да бъде с Макс, Виктор или Хенри, понеже след вечерята всичките те й бяха телефонирали с изкушаващи покани, но планът на Ги беше успял; Делфин бе клъвнала заложената стръв. Засега това беше напълно достатъчно, за да се чувства щастлив.

Бруно се присъедини към тях в студиото по-скоро от любопитство, отколкото от чувство за дълг; имаше нещо по-важно от това да държи Делфин под око. Семейство Маршан все още не бяха станали клиенти на „Ла Банк Дювивие Фрер“ и след огромните услуги, които направи за Ги, се сблъска с напълно недопустима липса на благодарност. Беше го поканил на вечеря в дома на дядо си и баба си; беше се застъпил пред старата виконтеса, за да разреши посещението на Делфин — не разбираше ли Ги колко много вече му дължи? А може би нямаше достатъчно влияние в бизнеса на баща си, за да предложи промяната на банката им? И двете възможности бяха еднакво неприятни. Може би той прекалено бързо бе създал приятелството с Ги, твърде възможно бе да се е поставил така, че да го мислят вързан в кърпа. Ги беше парвеню, мислеше сърдито Бруно, а той не си позволяваше лесно да прави неверни преценки.

Докато тримата чакаха да им уредят пропуските за студиото, младият Маршан установи с радост, че Делфин изглежда някак далечна, замислена, много по-малко настроена да флиртува, отколкото по време на вечерята във Валмон. Хареса му безспорната й елегантност — носеше червен костюм от шантунг, гарниран с турскосиньо, който си беше купила от Булъкс, за да ходи на пистата в Санта Анита; с него изглеждаше по-възрастна, отколкото я бе виждал досега, или това идваше от малката тъмносиня сламена шапка, наклонена над едното й око.

— А, ето го моя приятел — рече Ги, запознавайки ги с нисък, рус млад човек с приятелска усмивка. — Жак Сет, госпожица Дьо Лансел, виконт Дьо Лансел — Жак е помощник на Блюфор, той ще ни разведе наоколо.

— Извинявайте, че ви накарах да чакате, Ги, но ти си наясно как е. Госпожице, господине, последвайте ме — Ги знае пътя. Днес въобще няма много работа тук. За съжаление няколко филма се снимат на терен, вън от студиото, а други са в процес на подготовка, но Габен и Мишел Морган работят в пети павилион. Режисира Рене Клер — мисля, че ще е най-интересно да започнем оттам. — Той произнасяше големите имена нехайно, сякаш му принадлежаха, и Делфин го изгледа със завист.

Над малката врата върху голата и безинтересна стена на пети павилион светеше червена светлина и за да влязат, те трябваше да почакат да изгасне. Вътре тримата се озоваха в объркваща с размерите си конструкция. Някои части от помещението тънеха в тъмнина, а други бяха така ярко осветени, че изглеждаше като че ли бялото сияние издава шум, наподобяващ тихо бръмчене.

— Внимавайте къде стъпвате — предупреди Жак Сет и взе ръката на Делфин без церемонии; помогна й да заобиколи кабелите и разните други стърчащи препятствия. Тя се мъчеше да гледа едновременно навсякъде, ала не разбираше нищо, докато в един миг точно на края на помещението Сет не ги накара да спрат; на това място творческата концентрация бе най-осезаема; както и светлините с яркото им излъчване.

Можеш да я пипнеш с ръка, помисли Делфин, а сърцето й биеше бързо, да, можеш да помиришеш дори възбудата. Стояха на шест метра от снимачната площадка, представляваща трапезария, където Жан Габен и Мишел Морган се хранеха на някаква маса; обядът им обаче беше прекъснат в момента; имаше още четирима други актьори, нито един от които Делфин не можеше да разпознае. Една гримьорка обикаляше около масата — пудреше чела, докосваше устни, преподреждаше някоя къдрица. Актьорите седяха търпеливо, като в някаква забрава; Габен измърмори нещо шеговито и всички тихо се засмяха, но бързо млъкнаха отново; двама мъже, единият изправен, а другият в режисьорския стол, разговаряха за нещо оживено. Най-после разговорите свършиха, гримьорката напусна снимачната площадка, изправеният мъж отиде при камерата и се обърна към друг мъж, а в последвалата дълбока тишина някакъв невидим човек обяви с енергичен и властен глас:

— Тишина! Снимаме!

Делфин потрепери от възбуда. Беше направила като в сън няколко безшумни стъпки напред, преди Сет да забележи. С бърз скок той я сграбчи за рамото и я изтегли назад в зоната за посетители. На лицето й се появи смутена усмивка. Не беше разбрала, че е пристъпила.

Минута по-късно сцената отново бе прекъсната.

— Хайде да си ходим — прошепна Бруно в ухото й. — Вече не е интересно.

Делфин поклати глава в несъгласие. Сцената отново започна и този път продължи по-малко от две минути, преди Рене Клер неудовлетворен да изкомандва: „Стоп!“ Отиде на снимачната площадка и заговори нещо на актьорите с прекалено тих глас. Габен кимна няколко пъти, а Мишел Морган повдигна рамене и се усмихна и на Делфин й се стори, че сякаш боговете от Олимп бяха благоволили да й се покажат в човешки образ.

Междувременно пренаредиха светлините, операторът сложи някакъв малък предмет на окото си, даде инструкции на асистента си и докато Бруно и Ги неспокойно пристъпваха на място, а Делфин стоеше неподвижна като градинско украшение, сцената в трапезарията започна за пореден път. Най подир всичко свърши. „Изключи… и… изкарай копие“ — извика Рене Клер, този път с едва забележимо удовлетворение.

Светлините угаснаха, актьорите станаха и изчезнаха в различни посоки.

— Време е — повтори Бруно, пропъждайки прозявка на досада.

— Ще продължат да работят целия следобед. Прекъснаха за обяд. Видяхте само първия сполучлив кадър — обясни Сет. — Но аз обаче имам чувството, че и това ви е достатъчно.

— За цял живот — отвърна Бруно.

— Предупредих ви — усмихна се неловко Ги.

— Не достатъчно категорично. Хайде, Делфин, да си вървим.

— Не — отвърна тя.

— Какво искаш да кажеш? Вече няма нищо за гледане.

— Искам да видя как ще го направят отново.

— Както желаете, госпожице. — Жак Сет стрелна смаяно Ги. — Но тук нищо няма да се случи поне два часа. Обедът е свещен, особено по време на снимки. Мога ли да ви поканя да хапнете с мен в бюфета?

— О, да! Моля ви — усмихна се Делфин.

— Капризничиш, Делфин — възрази Бруно, но след цялото това безкрайно, отегчително стърчене наоколо той се чувстваше огладнял, а и нямаше друг ангажимент за обед. Човек все някъде трябва да яде.

Бюфетът, подобно всички бюфети из студията, представляваше голямо помещение, запазено за служители на студиото и по-важните актьори. Делфин се оглеждаше жадно наоколо, представяйки си, че ще може да види как Жан Габен и Мишел Морган обядват, вече наистина, ала те и двамата бяха предпочели да хапнат насаме в гримьорните си след цялата тази сутрин, прекарана пред маса и в трапезария.

Сет ги заведе към един ъгъл и постави Делфин на мястото с най-добър изглед.

— Най-напред чаша вино — предложи той.

Асистентът се огледа наоколо, надявайки се да види някоя известна звезда, с която да задоволи очевидното й желание, но освен режисьорите Жан Реноар, Пиер Превер, Марсел Карне, Нико Амбер и Отан Лора, не видя никой; имаше и неколцина характерни актьори, непознати в Съединените щати. Делфин хвърли по един поглед към режисьорите и с малко разочарование откри, че те бяха съвсем обикновени мъже. Уви, копнежът й остана неутолен. Разочарована, тя отпиваше от виното си и се оглеждаше из стаята, огромните й очи бяха замислени и все пак нащрек.

А на една от съседните маси трима мъже незабележимо я наблюдаваха.

— Вижте онова момиче — рече Нико Амбер на колегите си. — На масата със Сет. — Мъжете се извърнаха леко и огледаха Делфин от горе на долу, сякаш беше диван, изложен на търг.

— Имате ли представа коя е? — попита Жюл льо Метр, който отговаряше за разпределението на ролите при Амбер.

— Не е актриса — отсече Ив Блок, операторът на продукцията на Амбер „Майерлинг“, която по график трябваше да започне след месец. Всъщност тримата мъже се срещаха всеки ден, за да обсъждат детайли от филма, който беше в напреднал стадий на подготовка.

— Защо считаш така, Ив? — попита Льо Метр.

— Защото й липсва самочувствие — отвърна операторът.

— Оглежда се наоколо като турист… никоя актриса няма да си позволи подобно нещо, дори в непознато студио. Още повече че не съм виждал никога лицето й преди. Не мислите ли, че ако беше актриса, все един от нас щеше да я познава?

— Ако беше актриса, тя щеше да познае мен — усмихна се Нико Амбер. Режисьорът, як мъж около трийсетте, беше мургав, с черна коса и типичния вид на човек с гореща кръв от юга на Франция, повече италианец, отколкото французин. Беше непрекъснато в движение дори по време на почивките, а характеристиката му трябваше да се допълни още с един открояващ се орлов нос, свирепи очи и неумолима уста. Беше човек, който е свикнал с властта и знаеше как да я използва; от него впрочем се страхуваха много мъже, а не по-малко жени просто го желаеха.

Делфин забеляза, че тримата непознати я оглеждат настойчиво, но за нея и те като всички останали в този жалък бюфет бяха господа никои. Тя беше дотолкова свикнала да е във фокуса на мъжките очи, че не се чувстваше притеснена от вниманието им; напротив — проявяваше към тях слабо любопитство, навярно онова, което изпитваше великолепната тропическа риба, изложена пред хиляди погледи в аквариум.

— Не е французойка, Нико — продължи Амбер. — Има нещо, нещо прекалено спретнато и подредено в начина, по който се носи, и погледни обувките й… Изобщо не са френски.

— Но тя говори френски, Нико — вметна Жюл льо Метр.

— Освен това формата, която добиват устните й, начинът, по който използва ръцете си… как мислиш, Блок?

Операторът изучаваше лицето на Делфин мълчаливо. Той притежаваше енциклопедични знания за строежа на чертите. Защо, питаше се често, хората намират за прекрасно това, че нито една снежинка не прилича на друга, когато никое човешко лице, дори това на еднояйчни близнаци не е еднакво с друго?

Блок не вярваше в красотата. Той знаеше, че и най-безупречното лице може да добие под светлините безизразността на скучен пейзаж. Беше виждал твърде много изключителни очи, които изгубваха способността да излъчват великолепното си сияние, щом камерата се обърнеше към тях.

Редиците от огромни дъбови лампи и обективът на камерата му работеха в някакво дяволско съзаклятие, понякога загрозявайки мъже и жени, които в реалния живот бяха създания с неотразим блясък. Понякога обаче светлините и камерата, изглежда, съжаляваха за суровата си присъда и се обединяваха, вече за да открият очарованието в нечие лице, което иначе притежаваше най-делнична красота. Най-обаятелната жена, която някога се бе опитвал да улови върху лента, беше притежавала нос, който хвърляше грозна сянка, независимо от начина на осветление. Беше снимал друга жена, чиято хубост пък смяташе за повече от банална, но пред камерата лицето й доби благоговейната загадъчност на жрица, дала обет за ритуално мълчание.

Блок можеше, без да се замисля, да отчете основните природни дадености за секунда; да прецени дали очите са достатъчно раздалечени, дали носът има някое от очевидните и безбройни неудобства на повечето носове; да измери обема на брадичката, дължината на шията, съществената и абсолютно решаваща геометрия на разположението на устата в съотношение с очите; но преди да заговорят светлините, преди да се присвие окото на камерата, той предпочиташе да пази мнението си за себе си.

— Невъзможно е да се каже — отвърна най-сетне Ив Блок, повдигайки рамене.

— Искаш ли да я пробваш? — настояваше Жил льо Метр.

— Това трябва да реши Нико.

— Ив, снимай това момиче — кимна Нико Амбер.

— За ролята на Мари ли, Нико?

— Коя друга?

— Искахме да вземем Симон — напомни му Жюл.

— Още нищо не е подписано. Ти познаваш Сет, нали?

— Разбира се, асистентът на Блюфор.

— Иди там и се представи. Ако говори поне с поносим акцент, кажи й какво искаме. И го уреди за този следобед. След два дни се срещам с агента на Симон.

— Почакай малко, Нико. Защо изобщо смяташ да използваш неизвестен човек за Мари?

— Всъщност предпочитам го. „Майерлинг“ е бил правен и преди, игран е и на сцена; всички знаят историята на Мари Вестера, ерцхерцога Рудолф и споразумението им за самоубийство в Майерлинг. Един непознат човек може да прибави щрих на неочакваност.

— Е, няма да ни заболи, ако я видим — съгласи се Жюл без ентусиазъм. Ролите във филма вече бяха разпределени в главата му и той не обичаше промените, щом съзвездието е вече оформено веднъж, но да се шегува с режисьора беше част от работата на всеки. Само че това не минаваше при Амбер. Той остави вилицата и приближи масата на Сет.

— Е, Жак, да не си екскурзовод?

— Имам тази чест. Нека да ви запозная — госпожице Дьо Лансел, разрешете ми да ви представя Жюл льо Метр, разпределя ролите и няма нито илюзии, нито скрупули; с други думи, един от големите. Жюл — другите ни гости; виконт Дьо Лансел и Ги Маршан — от Маршан Актюалите.

Докато поздравяваше Делфин, Льо Метр разбра от няколкото думи, които размениха, че акцентът й е толкова френски, колкото и неговият собствен, но все пак по някои нюанси в поведението, твърде неуловими, за да се изразят с думи, му стана ясно, че не е французойка и още, че не е от света на киното.

— На гости в Париж ли сте, госпожице? — попита той учтиво, след като се здрависа с тримата й спътници.

— За няколко дни. После се връщам в Шампан.

— Значи живеете в Шампан и се грижите за най-превъзходните лозя? — продължи Льо Метр.

— Аз живея в Лос Анжелос — усмихна му се Делфин. Мъжът беше симпатяга.

— А. Тогава сигурно сте в киното.

— Не — засмя се Делфин, поласкана, въпреки че думите й бяха познати. Ала тя никога не ги беше чувала от професионалист. — Всъщност аз следвам в университета.

— Значи интелектуалка. Очарователно. Имам и друг въпрос към вас, госпожице, малко недискретен. Моят шеф, режисьорът Нико Амбер, се чудеше дали не би ви било интересно, ако се съгласите, разбира се, на една малка проба. Всъщност още днес следобед, стига да можете да ни отделите няколко минути.

— По дяволите. Знаех си, че кроите нещо, Льо Метр — рече Сет, раздразнен от това, че обсебваха гостите му. Ами ако Блюфор, неговият шеф, също пожелаеше да я изпробва, трябваше да помисли за това по-рано.

— Делфин, невъзможно е — запротестира Ги Маршан, мигновено разтревожен. — Бруно, обясни на Делфин, че тя изобщо не може да го направи. Сигурен съм, че баба ти ще побеснее.

— Не бъди такова магаре, Ги — изстреля Бруно в отговор. — Защо да не може, за бога? Няма нищо неморално да те изпробват за киното, доколкото ми е известно. — За какъв, чудеше се той, го мисли Маршан, взимайки решения кое е правилно или не за Делфин; от къде на къде негова милост ще обяснява какво ще си помисли неговата собствена баба. Нискостоящият може само да предполага. Това не бива да се забравя.

— Но, Бруно, как така — само защото някой я е видял и му е харесала? В това има дори нещо непривично — сякаш протягаш ръка, потупваш я по рамото и казваш „Последвай ме“. Не е comme il faut[3]. — Ги чак се беше надигнал от стола от вълнение.

— Не е comme il faut ли? Мисля, че сам мога да преценя това, Ги. Не било comme il faut, виж ти! — присмя му се Бруно.

— Ги, и ти също, Бруно; мога ли да знам какво общо има всичко това с вас? — попита Делфин спокойно. — Господинът ми зададе въпрос и моят отговор е, че на мен наистина ще ми е много интересно.

— Делфин, умолявам те, помисли пак. Ще отиде целият ни следобед — запелтечи Ги безпомощно.

— Моят следобед, Ги, не твоят. Господин Сет, беше ми приятно. Благодаря ви за гостоприемството. — Делфин стана и погледна от упор Жюл льо Метр. — Готова съм за пробата, или по-точно ще бъда, след като някой направи нещо с грима ми. Да ви последвам ли?

— Ако обичате, госпожице.

— Един момент, Льо Метр — намеси се Сет. — В кой павилион ще работите?

— В седми. След около час.

— Ще дойдем и ние там.

— Предпочитам — спря се Делфин — да направя пробата без роднинска и приятелска публика. Ги, бъди добричък и ме чакай вън, когато свърша. Бруно, а ти всъщност няма нужда да чакаш. Ще бъда в пълна безопасност с господин Льо Метр.

— Сигурен съм, че ще бъдеш. Ще ти се обадя утре. Забавлявай се добре. — Бруно я целуна по бузата и бързо излезе от бюфета, следван от Ги Маршан, който все още безсмислено жестикулираше.

Жак Сет мрачно подписа чека за обеда. Нямаше начин Блюфор да не чуе за това и независимо как щеше да свърши изпробването, той щеше да се окаже в някаква степен виновен.

Гримьорката беше дебела и приветлива и, разбира се, великолепен професионалист. Тя се обърна към Делфин на малко име, възхитена от шапката й; после я свали, за да подреди наново косата на госпожицата. Дръпна я силно назад, разкривайки по този начин триъгълника от коса на челото й. С миглите й пък тя извърши истински чудеса, наново нарисува бузите на Делфин, подчерта овала на брадичката й и очните ябълки с тъмен фон дьо тен; получените сенки откроиха естествените контури на лицето й по далеч по-смел начин, отколкото Делфин бе допускала. Жената й обясни, че на черно-белия филм работата й ще изглежда съвсем естествена, все едно че Делфин бе носила обичайния си грим. И очарована от широкото чело на момичето, от големината на очите й и съвършения малък овал на брадичката й, тя едва чуто припяваше:

— Форма на истинско сърце виждам в малката, на истинско сърце.

Най-накрая постави червилото и Делфин можеше да напусне гримьорната. Отвън до вратата нетърпеливо я очакваше Льо Метр.

— Добре. Много добре. Елате сега да ви запозная с господин Амбер.

Той я поведе в здрача на седмо студио към режисьорския стол. Нико Амбер ги посрещна прав и докато й подаваше ръката си, я претегли отново, преценяваше я безцеремонно и открито от главата до петите, ала гласът му звучеше учтиво.

— Радвам се, че приехте поканата ми, госпожице. Надявам се, че не сте нервна.

— Нужно ли е? — чу се да изрича закачливо Делфин, сякаш той бе някой от познатите й хлапаци. Искаше й се само Марджи да е тук, за да види всичко, което ставаше. Само тогава щеше да е напълно истинско.

Откакто Жюл льо Метр се беше обърнал към нея по време на обеда, тя се чувстваше, сякаш че се намира в някакъв трескав, но вълшебен сън. Всеки атом наоколо беше осезаем, студиото й приличаше на вълшебна пещера, в която най-обикновената врата можеше да те отведе в света на чудесата. Почти не беше мислила за техниката на изпробването, толкова бе възбудена от вида и миризмите на това, което тя погрешно бе наричала задкулисен свят. Опитваше се да възприеме и запомни всичко наоколо, да се слее с него, по същия начин бе потънала и в сцената с Габен и Мишел Морган.

— Нужно ли казвате? — повтори като ехо Амбер. — Не, разбира се, че не. Седнете тук, до мен, и ще ви покажа какво ще четете. Много е просто, ще четете само репликите; подчертани с червено, а аз ще ви чета другите… малък диалог между нас. Не бива да поглеждате към камерата, ако успеете да го сторите. Желаете ли да прочетете текста най-напред на себе си?

— Аз не съм актриса — промълви Делфин. — Така че какъв смисъл има?

— Може би да се ориентирате?

— Вие ме ориентирайте, господине. Мисля, че ще е по-добре.

— Знаете ли историята на „Майерлинг“?

— Не съвсем.

— Няма значение. Тази сцена е просто една среща между млада благородничка и наследника на Хабсбургите. Става на един бал… те танцуват заедно… и се влюбват.

— Да, звучи ми познато — усмихна се Делфин. — Къде искате да застана?

— Ей там. Защо не си оставите сакото тук? Под прожекторите е топло.

Делфин свали набързо сакото си и го метна на облегалката на стола; остана по елегантна пола и обикновена бяла копринена блуза, измина малко повече от метър до мястото, посочено й от Амбер. Веднага след това режисьорът даде заповед и ред светлини блеснаха в очите й; изненадана, тя ги закри с ръка.

— Кажете ми, щом започнете да виждате достатъчно добре, за да четете — обади се той от тъмното и гласът му се чу толкова ясно през разстоянието, което ги разделяше, сякаш че седеше до нея.

Делфин изчака, за първи път усещайки истински тежестта на множеството мъжки очи, които се вкопчиха в нея с лаком и все пак професионален интерес. Никога не се беше чувствала толкова жива, толкова близо до същността си, толкова овладяна.

В минутите, които й бяха необходими, за да свикне с яркото сияние, тя усети как нещо топло и обезпокоително се надига в нея. Не беше топлината от прожекторите върху кожата й. Не, това наподобяваше някакъв огън, който пламна в корема й и се разпростря бързо и неудържимо; почувства, че гори някъде между краката й, остър спазъм я накара да кръстоса бедра, за да прикрие навярно с тях неволното и внезапно пърхане на срамните й устни. Седеше прикована под светлините, държейки се за стола с две ръце. Сценарият падна на земята, докато тя бе разтърсена от мощен оргазъм. Хапеше устни и стоеше като вцепенена, издавайки гърдите си напред, а раменете назад, притиснала с всичка сила крака, за да не разберат нищо наблюдаващите я мъже. Нико Амбер почувства как пенисът му се изпълва и повдига в отговор на нейната възбуда. Това не беше му се случвало от години.

На снимачната площадка владееше пълна тишина.

— Жюл, дай й сценария — измърмори Амбер, когато видя, че Делфин е възвърнала част от спокойствието си. Беше му много трудно да се движи.

Льо Метр подаде сценария на Делфин. Нико започна да чете една дълга реч, която бе избрал нарочно, за да отпусне актрисата.

Делфин слушаше, очите й просто виждаха думите, но не ги разбираха, беше прекалено задъхана след случилото й се, за да произнесе репликите си. И огънят беше още там, между краката й, горещ и упорствуващ, и тя разбра, че ще му трябва много малко, за да я възпламени отново. Сигурно е от светлините, помисли Делфин, трябва да е от светлините.

— Госпожице?

— Да — отвърна отпаднало.

— В състояние ли сте да четете?

— Ще се опитам. — Делфин си взе дълбоко дъх и яростно се съсредоточи върху сценария. Скоро репликите добиха смисъл и тя зачете, без да се интересува за камерата, за зрителите, хвърляйки цялото си същество в нашарения с червено текст, защото само така можеше да контролира тялото си. Гласът на Амбер отвръщаше на репликите й. Кой, по дяволите, чудеше се той, я е научил как да й го зачуква на камерата? Тя продължи да чете, режисьорът отговаряше, после ролите се разменяха и ето така — реплика подир реплика сред този своеобразен танц на думите кратката сцена свърши.

Режисьорът даде сигнал да загасят прожекторите и в настъпилата тъмнина приближи бързо до мястото, където все още седеше Делфин, изненадана от неочаквания край. Хвана я за голата ръка, високо под късия ръкав.

— Бяхте великолепна. Страхувам се, че ви беше трудно — рече той с нисък глас и на нея й се стори, че сцената отново започва.

— Беше толкова… ярко.

— Разбирам. Искате ли да поседнете някъде на спокойствие, преди да се върнете при приятелите си?

— Да.

— Елате. — Амбер я поведе бързо през снимачната площадка, зад декорите, зад гора от помещения до гримьорната си. Подпря гръб на вратата и я придърпа към себе си. Целуна я по отворената уста с варварска, възторжена целувка. — Знаеш ли… знаеш ли? — попита я той, гласът му беше груб.

— Какво — задъха се тя, макар че го разбираше отлично.

— Какво направи с мен? Почувствай го! — Амбер притисна тялото си към нейното толкова силно, че налятия му и почти с животински размери орган се отпечата върху корема й. Всички мъже бяха опитвали многократно да се притискат към Делфин, но тя винаги им се изплъзваше. Сега почти припадна в обятията на Амбер, очите й бяха затворени, устата й жадуваше грубите му, необходими й целувки. Той я отнесе на дивана, постави я там, разтваряйки блузата й, надвиснал над нея, така че устните му да не губят контакт със зърната й, докато припряно събличаше дрехите й. Делфин беше позволявала да докосват зърната й, но никога да ги целуват, още по-малко пък да ги разглеждат, а сега бе напълно гола, изложена на погледа му и блажено засрамена, сякаш отново бе под светлините. Безмилостният му, опитен език я накара да се почувства овлажняла до полуда, но Амбер вече я познаваше прекалено добре, за да й разреши повторен оргазъм. Дръпна болезнено косата й назад. — Не още — прошепна, — не още, малка кучко, не отново без мен. — Разтвори бедрата й и наведе глава да вдъхне нейната готовност, като внимаваше да не я докосва близо до окосмения триъгълник. Тя се изтласка внезапно нагоре, далеч, далеч от всяка скромност, но той само изсумтя неодобрително и коленичи над нея, взимайки пениса си в ръка. Вкара го в тялото й със сладострастното забавяне на мъж, който, възбуден от толкова много чакане, внимава да не се движи прекалено бързо. Влизаше в нея бавно, бавно, с порочна, себична лакомия, която минаваше за нежност. А тя беше толкова мокра, толкова отворена и толкова жадна да я обладаят, че той проби тънката ципа на девствеността й, преди някой от тях да разбере, и проникна до края. Все още стискаше косата й в юмрука си и едва сега я освободи, за да може да се концентрира върху лакомия шиш, който промушваше корема й. И двамата едва поемаха дъх, чувствайки как вътре в нея той става все по-голям, невероятно голям.

Докато лежеше неподвижен, Амбер промърмори:

— Всеки мъж в студиото държеше оная си работа в ръка. И ти го знаеше, знаеше го, малка кучко такава!

Делфин извика:

— Не мога да чакам повече, не мога — после усети силното разтърсване от дивото освобождаване, последвано на секундата от неговата собствена, разнищваща, болезнена експлозия.

[1] Начин за плетене на дантела. — Б.пр. ↑

[2] Френска мярка за земя, равна на половин хектар. — Б.пр. ↑

[3] В реда на нещата. — Б.пр. ↑

12.

На трети септември 1936 година Лос Анжелос щеше да се превърне за четири дни в център на международната авиация. Ремонтирано и разширено, Майнс Филд беше преименувано в Общинско летище. Местните организатори на шестнайсетите годишни национални въздушни състезания, които за първи път щяха да се проведат в Града на ангелите, бяха решили, че ако някой може да покаже на света как се прави грандиозен спектакъл, то това са те.

Фреди беше запомнила почти всичко от пороя вестникарски истории за събитията, които предстояха. Знаеше, че Харолд Лойд[1], като велик церемониалмайстор, ще води дълъг парад от платформи на колела с разположени на тях участници; знаеше точно кога бомба, взривена във въздуха над летището, ще провъзгласи появата на елитните ескадрили изтребители от армията и военноморските сили, които трябваше да демонстрират летене в боен строй и фигури от висшия пилотаж във въздушна атака и защита; знаеше кога през деня ще започнат номерата за прехвърляне от мотоциклет на безмоторен самолет и кога да очаква състезанието за масовите скокове с парашут. Знаеше още, че господин и госпожа Дъглас Феърбанкс старши и Бените Хюм организират пикник преди състезанията; че Ейдриън Еймс, в костюм от кафяв туид, се очакваше с бившия си съпруг Брус Кебът, че Керъл Ломбард и Кей Франсис ще са между почетните гости. Знаеше дори имената и лицата на светските момичета от Бевърли Хилс, които бяха избрани да поздравят летците от армията и военноморските сили като младши домакини на бала, даван от командването, с който впрочем щеше да завърши първият ден от Националните състезания.

И на Фреди въобще не й пукаше от всичко това. То беше само аранжиране на витрината, пълнеж между състезанията.

Само три от множеството събития бяха завладели страстно вниманието на Фреди: трансконтиненталното скоростно състезание Бендикс от Източния бряг до Л. А.; Руд Четъртън Дерби, за „пилоти спортсмени“, което беше започнало преди шест дни в Кливлънд и напредваше с препятствия по маршрута към Лос Анжелос; Амелия Еърхарт Трофи[2], скоростно в затворен около пилони кръг, единственият номер от програмата, който беше само за жени, и в него можеха да вземат участие осем състезатели.

Онова, което разпалваше истински въображението на Фреди между тези три състезания, беше Четъртън, до такава степен, че тя жадуваше в съзнанието си за него, както не бе мечтала за нищо друго след дебютния си полет. Това беше състезание, в което можеше да се включи и Фреди, ако, разбира се, имаше самолет. Би могла да се включи. Щеше да се включи. Нищо чудно дори и да спечелеше. Но само ако имаше свой собствен самолет.

Участие бяха заявили тридесет и двама състезатели, мъже и жени, управляващи най-различни самолети. Вестниците бяха пълни с репортажи за китайското момиче Кетърин Суи Фън Чунг, която управляваше малък Чесна, и за Пеги Селъмън, светското момиче от Лондон; майка й беше казала с усмивка на един от репортерите: „Не може да се танцува по цял ден, нали? Така че Пеги се зае с авиация.“ По дяволите, Фреди намрази Пеги Селъмън, обзета от бурна завист, Пеги Селъмън и нейната проклета щедра майка!

Беше толкова болезнено да мисли за Четъртън, че тя ходеше като в транс, опитвайки се да се концентрира единствено върху успокояващо недостижимия приз Бендикс. Бендикс — с групата от известни пилоти, които до последната минута преди старта извършваха настройка на самолетите си във Флойд Бенет Филд; Бендикс, съпътствано цели седмици от слухове и контра слухове, от истории за супер машини, невиждани досега; тайни изпитания в аеродинамичен тунел на свръхмощни модели; нови форсирани двигатели на известните до тоя момент марки. Тези отчаяни усилия за увеличаване скоростта на самолетите с всички възможни средства продължаваха през цялата последна нощ, съпътствани от мистериозни публикации в последната минута и, разбира се, от вестникарска истерия.

Състезанието Бендикс беше напълно свободно за участие с единственото условие, че пилотите трябва да напуснат Флойди Бенет призори на четвърти септември и да пристигнат в Лос Анжелос до шест часа следобед на същия ден. „Ейвиейшън мегъзин“, библията на Фреди, беше обявило, че фаворитът е Бени Хауърд, който бе спечелил състезанието предишната година с известния си самолет Мистър Мълигън. „Ейвиейшън“ сочеше Амелия Еърхарт с новия й Локхийд Електра като най-добрата претендентка, следвана плътно от Жаклин Кокрън. Хауърд Хюз пък беше според списанието призьорът за най-спортсменски жест; бе отказал да се включи в Бендикс с твърдението, че собственият му експериментален самолет е непобедим от пилоти, които карат по-скромни и евтини машини.

Фреди упорито упражняваше фигурите Имелмани и Шандел в деня преди състезанието с Тейлър Къба на Мак, който в най-добрия случай развиваше средно около деветдесет мили на час, размишляваше непрекъснато за Хауърд Хюз и неговите сто и двадесет милиона долара, както и за самолета на Еърхарт, за който Локхийд щедро беше отпуснал осемдесет хиляди долара. Нейното място определено беше във второстепенните лиги, рече си яростно, докато водеше стария надежден Тейлър по маршрута му.

Повечето от свободните й следобеди през юни, юли и август беше прекарала, старателно упражнявайки основните положения на висшия пилотаж. Най-после, с Мак в кабината, разбира се, тя беше започнала сложни фигури: Орегон сий сърпънт, Кюбан Рол, Кюбън ейт, Франк Кларк ривърсмърт рол и Ренкин ролър коустър. Всичко това е добре, продължаваше размишленията си Фреди, но днес не беше по-близко до целта си да спести пари за собствен самолет, отколкото преди месеци, понеже не можеше да устои на изкушението да похарчи и последното си пени за уроците по висш пилотаж.

След две седмици щяха да започнат занятията й в университета на Лос Анжелос. Вече беше получила програмата на обучението. А майка й я заведе да си купи дрехи за колежа. Кога щеше да лети освен през уикендите? Налагаше се максимално да използва лятото, макар цялата й заплата да бе отишла.

А през първата университетска година, припомняше си тя със свито сърце, трябваше да учи онези определени от университета задължителни предмети, които ще й дадат изискано образование в областта на хуманитарните науки. „Да го вземат дяволите, аз пък не желая да бъда изискана!“ — караше се Фреди вече на глас на безразличния висотомер, на злополучния индикатор на скоростта и, естествено, на лоста, който съществуваше единствено за да й се подчинява.

И все пак, какво й оставаше да прави? Да се запише във флотата и да види света? Чуждестранния легион? Да избяга с някой цирк? Уви, едно момче би могло да се захване с някое от тези неща, но не и ненавършилото все още седемнадесет години момиче. Голям залък е! Съдбата й я водеше право към задушната класна стая на колежа й, към „Английски 101“.

Ако Фреди можеше да отдели краката си от педалите за управление, щеше така да ритне в безсилието си пода, че да пробие дупка в самолета. Вместо това обаче изпълни един последен, безупречен Шандел, стръмен, изкачващ се завой на 180 градуса, после се насочи за кацане в Драй Спрингс.

Мак и дошлият на летището по свои си работи Суид Кастели бяха отвън, наблюдавайки я как се приземява. Фреди скочи от самолета, свали очилата си, разкопча парашута, преметна го през една ръка и се насочи към тях с коса, уловена в медното ласо от вятъра, с дръзка, елегантна фигура и с походката на Робин Худ, онова леко, несъзнателно полюшване, което се подчертаваше от бричовете и ботушите; бе ги купила веднага щом нейните „Левис“ се бяха износили. Разбира се, ръкавите на юношеската риза, която обличаше при полети, стояха както винаги навити.

— Здрасти, малка госпожице. Доста добър Шандел изпълнихте — рече Суид Кастели с тон, който Фреди веднага определи като покровителствен. Всички бивши пилоти каскадьори, помисли тя, са убедени, че никой не може да лети по-добре от тях. Е, сигурно не всички, поне Мак — не. И освен това ненавиждаше да я наричат „малка госпожица“.

— Чисто декоративен, господин Кастели — отвърна Фреди кратко. — Дреболия.

— Добре изглеждаше, хлапе — усмихна се Макгайър.

— Ах, Мак, просто не издържам бурното ви възхищение. Ще се изчервя. — Фреди направи кисела гримаса и изчезна в офиса. Ето го и Мак. Всички си приличат, заключи тя горчиво.

— Какво я мъчи? — поинтересува се Кастели.

— Иска да бъде Амелия Еърхарт — обясни Мак.

— И аз. Всички го искат, нали?

— Тя е емоционално хлапе — вдигна рамене Мак.

— Хлапе? Слушай, Мак, това момиче вече не е хлапе. Тя е страхотно маце, мечта, тя е…

— Тя си е хлапе, Суид. А ти си един стар мръсник. — Гласът на Мак прозвуча неочаквано сърдито.

— Струва си да се заемеш, Мак. Не бързай да „режеш“! — усмихна се Кастели, добродушен както винаги; в този момент Фреди се появи отново, на път към колата си. Той махна за довиждане на Мак и също тръгна. — Сигурен ли си, че няма да размислиш? — Суид хлопна вратата на автомобила си.

— Сигурен — отвърна Мак.

— Парите са добри — провикна се той, явно без да се надява, че ще може да промени решението на Мак.

— „Не“ — значи „не“, друже. Казах ти, че съм вън от играта.

— Жалко — рече Кастели на Фреди с леко възмущение, — щеше да го направи заради мен, знам, че щеше, ако не беше неприязънта му към перуките. Все пак си струваше.

— За какво става дума? — попита Фреди равнодушно. Мак все още отказваше каскадьорски ангажименти, които директорите на продукциите продължаваха да му предлагат; не вярваха, изглежда, че той се е оттеглил от бизнеса окончателно.

— Един филм, наречен „TaiI spin“, свредел. Предложих му избор: Алис Фей, Констънс Бенет или Нанси Кели… би могъл да дублира всяка от тях. Рой Дел Рут, режисьорът, специално понита за Мак. Не може да забрави колко убедителен беше при дублажа на Джийн Харлоу в „Ангелите на ада“.

— Но това беше ням филм — спомням си го отпреди седем години.

— Те не искат от него да говори, малка госпожице, искат само да си сложи перука и да лети. Това много ли е? Обидно ли е?

— Не — изкикоти се Фреди, забравила за отвратителното си настроение; представи си Мак с платиненоруса перука.

— Е, аз тръгвам, ще опитам да намеря още трима. Бих го направил сам, но съм загубил тренинг. Ходите ли на Въздушните състезания?

— Всеки ден — отвърна тя, и неволите й я завладяха отново.

— Чуйте, малка госпожице, може би следващата или по следващата година и вие ще участвате. Човек никога не знае — заключи той учтиво, забелязвайки сянката, покрила внезапно лицето й.

— Благодаря, господин Кастели. Но аз не мисля така.

— Хей, я чакайте. А вие какво ще кажете? Лесно ще станете дубльорка — Мак ми каза колко сте напреднали. Няма нищо в каскадата, което и вие да не можете да направите. Какво ще кажете?

— Е, ще кажа, че е наистина невъзможно — засмя се Фреди на неговия ентусиазъм, — много по-невъзможно; отколкото да участвам във Въздушните състезания догодина.

— Защо? Кажете ми какво точно ви спира?

Фреди приближи до лъскавата „Ла Сал“ с гюрук, колата на Ив. Влезе вътре, извади светлосиня кашмирена жилетка и я преметна около врата си. Завързаните набързо ръкави под брадичката укротиха косата й и я превърнаха в пламтяща рамка около енергичното й лице.

— Първо след две седмици трябва да започна следването си — рече тя, облягайки се на вратата на колата. — Имам твърдо рандеву с Бейулф, господин Кастели. Освен това баща ми, много консервативен човек, ще ме убие, после ще ме убие майка ми, а ако е останало нещо от мен, Мак ще довърши работата. — Категоричната стойка на Фреди, много по-изразителна от елегантната скъпа кола, убеди Суид Кастели, че чука на погрешна врата. Тази малка госпожица беше светско момиче с необичайно хоби.

— Ясно. Не вреди да попитам, нали така?

— Да, господин Кастели.

— Поздравете Бейулф[3]. Той е щастливец.

В края на въздушните спектакли на девети септември, деня, в който Ив даваше голям прием за лейтенант Мишел Детройя, единствения френски летец на състезанията, Фреди така кипеше от емоции, че не можеше да се познае.

Тя беше наблюдавала с разтуптяно сърце как Луис Тедън прелетя над финалната линия на Бендикс в другия край на летището така уверена, че е пристигнала последна, че беше изрулирала самолета си почти извън летището, преди хилядите тичащи и крещящи зрители да могат да я настигнат и да я накарат да разбере, че е спечелила. Беше пресякла страната за по-малко от петнадесет часа, оставяйки назад всичките експериментиращи, претоварени с оборудване нови състезатели. И бе спечелила с Бийчкрафт, помисли Фреди, измъчвайки се, разкъсана между възхищението и новите вълни от най-отровната завист; обикновен малък Бийч Стегъруинг, самолет, който всеки може да управлява, самолет, който всеки, спестил няколко хиляди долара, може да купи.

В нощта след състезанието Бендикс Фреди беше обикаляла около египетската шатра, издигната от Найнти Найнз, националната организация на жените с правоспособност на летци, и беше видяла Тедън и спечелилата второто място Лаура Инголз, и Еърхарт и Кокрън, и още десетки други жени пилотки, които влизаха вътре да отпразнуват победите. Ала не можа да се престраши и да се присъедини към тях, макар че щеше да е съвсем просто. Фреди стоеше скована от парализираща я срамежливост и тя бе далеч по-силна от желанието й да се запознае със своите героини. Документът за правоспособност се намираше в чантата й, но Фреди просто не можеше да се насили да влезе и да се представи, макар да знаеше, че веднага щяха да я накарат да се почувства добре дошла. Нямам какво да им разкажа за себе си, помисли тя съкрушена, заслушвайки се във веселата глъчка откъм шатрата; не можа да издържи повече и избяга.

Слава богу, Четъртън беше спечелен от мъж и тя го заличи от съзнанието си.

— Фреди, нали знаеш, че те очаквам на моя прием днес? — рече Ив, влизайки в стаята на дъщеря си; само че Фреди седеше там намръщена и забила поглед в стената. Ив почувства тревога; с всеки изминат ден от състезанията детето й ставаше все по-далечно и по-далечно. А мислеше, че Фреди ще е възбудена и очарована от този парад на авиацията, организиран в техния собствен град. Новините от него бяха изпълнили вестниците до такава степен, че дори Ив и Пол знаеха повечето от подробностите. Само че Фреди прекарваше всяка минута на летището и се прибираше вкъщи, потънала в собствените си мисли, със странно замъглени очи, което Ив отдаваше на умората и силното слънце, жарещо по трибуните.

— Разбира се, мамо — отвърна Фреди. — Ще бъда там.

— Една добра компания от светилата на френската колония щеше да я отклони от мрачните й мисли и от чувството за неадекватност, реши тя. Освен това беше любопитна да зърне и прочутия почетен гост, световния крал на пилотите по висш пилотаж. Той беше толкова далеч от обсега на нейната завист, колкото и Чарлз Линдберг. Или Сент Екзюпери.

Мишел Детройя беше накарал Франция да се гордее с него и бе станал неоспоримата звезда на състезанията с изключителните изпълнения на своя Кодрон с двигател на „Рено“, състезателен самолет, за чиято разработка френската армия беше похарчила над един милион долара. Това беше първият подобен апарат с напълно аеродинамична форма и с него Детройя беше спечелил състезанието Томпсън Трофи, както и немалката сума от двадесет хиляди долара. Това беше международно състезание, достъпно за всички, той бе изпреварил останалите със смехотворно голяма преднина. Превъзходството на самолета му беше такова, че Детройя реши да оттегли участието си от другите надпревари, „за да даде възможност и на някой от конкурентите да спечели“.

— Скъпа, сложи си новата ленена рокля — инструктира я Ив.

— Но, мамо — опита се да възрази тя.

— Това е най-подходящата дреха, която имаш. — Ив използваше този тон единствено през дните, когато упражняваше функциите си на жена на дипломат и Фреди знаеше, че няма смисъл да се спори по въпроса.

Късно този следобед градините в дома на Ланселови се изпълниха със стотици гости. Мнозина от тях чакаха на опашка, за да стиснат ръката на Детройя, и на Фреди й оставаше само да го наблюдава и да подслушва от мястото си зад Ив; майка й седеше до него. Не е красавец, помисли тя, има твърде дълъг и твърде широк нос и двойна брадичка, но очите му изпод правите и необичайно гъсти черни вежди компенсират недостатъка. Изглеждаше безгрижен като щастливо момче и явно беше свикнал да се отнасят с него като със знаменитост, понеже отговаряше на едни и същи тривиални реплики отново и отново, без да губи жизнерадостта си.

— Да, госпожо, възнамерявам и догодина да защитя трофея, благодаря ви, госпожо, радвам се, че сте се забавлявали по време на демонстрациите, да, господине, намирам Лос Анжелос за очарователен, благодаря ви; о, госпожо, права сте, баща ми наистина е главнокомандуващ на Френския въздушен корпус, ще му предам поздравите ви, благодаря ви, госпожо; да, господине, тук имате най-прекрасния климат и се надявам да се върна един ден, благодаря ви, господине; разбира се, госпожо, Калифорния наистина е най-красивото място, благодаря ви, госпожо.

Изглежда, празните приказки са цената на славата, помисли Фреди, щом опашката се стопи и поканените нападнаха закуските. Накрая, както се случва винаги с почетните гости, Детройя се озова съвсем сам, а ордата от непознати, изразила веднъж уважението си, го забрави, насочвайки интересите си един към друг. Фреди пристъпи напред, почти иззад храсталака.

— Лейтенант Детройя — чу се тя да произнася на френски, — може ли да обясните дали витлото с две скорости и двойна стъпка Ратие на вашия Кодрон и задвижваната с въздух система за управление на колесниците направи възможни бързите ви излитания?

— Какво?

— Казах, че…

— Разбрах какво казахте, госпожице. Отговорът е да.

— Интересно, и аз си мислех така. Кажете ми, колко градуса на отклонение има при позициите за излитане и при висока скорост на витлото?

— Дванадесет градуса, госпожице.

— Чудех се за това. Хм… дванадесет градуса. Нищо чудно, че печелихте през цялото време. А какво щеше да стане, ако системата за управление на колесниците се беше повредила? Тя се задейства с въздух под налягане, нали?

— Да, госпожице. За щастие имам аварийна ръчна помпа.

— А вдлъбнатото бутало на тунелния карбуратор — то по цялото протежение до носа на Кодрона ли се простира?

— Навярно вие… — Летецът спря, не можеше повече да запази изражението си сериозно. Накрая преодоля изблика от смях. — Може би бихте желали да разгледате самолета ми, госпожице?

— Да — отвърна Фреди. — Но искам да ви попитам кое намирате за толкова смешно?

— Единствената личност на това парти, която ми задава интелигентни въпроси, е една госпожица. Ох, ох, този тунелен карбуратор… — И Детройя наново избухна в неудържим смях.

— Аз съм пилотка, господине, не госпожичка — изрече Фреди с такова достойнство, че той престана да се смее и я погледна с внимание.

— Да, трябваше да се досетя — кимна мъжът, — наистина трябваше.

— Е, нямаше как да разберете — каза Фреди опрощаващо.

— А, не. Можех. Очевидно е. Имате тена на пилот. — Гостът посочи към широкото деколте и късите ръкави на роклята й, силно загорелият триъгълник под гърлото й се спускаше надолу и подчертаваше белотата над гърдите й. — Дори ръцете — допълни Детройя, гледайки към бялата граница над лактите, където тя обикновено навиваше ръкавите си при летене.

— Опитах се да обясня на майка си, но тя настояваше да нося това.

— Дори пилотите имат майки. На какво летите?

— На Райън… когато успея да се докопам до него.

— Виж ти, познавам този самолет. Веднъж Текс Ренкин и аз се състезавахме с два еднакви Райъна, ей така, за разнообразие, и аз едва успявах да го следвам.

— Правили ли сте Орегон сий сърпънт, която Ренкин въведе? Току-що я научих.

Детройя като че ли се обезпокои:

— Това не е маневра за млада дама, госпожице, дори е напълно безразсъдно. Съветвам ви да не я повтаряте.

— Аз правя… фигури от висшия пилотаж — обясни Фреди, колкото можа по-скромно; все пак говореше на световния шампион, ала гордостта й искреше в очите. — Все още се уча, но…

— Но се справяте със Сий сърпънт?

— Да.

— Тогава трябва да ви поздравя, госпожице. — Детройя изглеждаше видимо впечатлен и в думите му не се долавяше и следа от подигравка. — Моите поздравления като пилот на пилот. — Гостът взе ръката й и я раздруса. Но в това време към тях се приближи Ив и без много церемонии го отмъкна.

— Госпожо Дьо Лансел, кое е, за бога, това смело момиче с романтичен вид в бялата ленена рокля? — попита Детройя. — Бих искал да я поканя да разгледа самолета ми.

— Да нямате предвид дъщеря ми, лейтенанте? — Ив застана нащрек.

— Вашата дъщеря? Пилотката?

— Да, тя е. Смайващо, нали, за момиче, което е само на шестнайсет?

— Само на… шестнайсет?

— Точно така — отвърна тя твърдо. — Все още дете, лейтенанте.

— Ами…

— Хайде, лейтенанте, президентът на френската болница гори от желание да ви поздрави.

— Колко очарователно — въздъхна галантният офицер, — целият съм в очакване.

Вечерта след приема в чест на Детройя Фреди не можеше да заспи, кръвта й просто кипеше от нервна възбуда. „Моите поздравления като пилот на пилот“, беше казал той. Като пилот на пилот! Не „малка госпожице“, не „хлапе“, а пилот. Защо се получаваше така, че никой не мислеше за нея като за пилот? За Мак тя беше вечният ученик. Беше я видял да прохожда и никога нямаше да го забрави. Никога нямаше да й позволи да го забрави. Наистина понякога й се искаше да го удари! За баща си тя беше единствено дъщеря, преди всичко и само дъщеря. Той просто преглъщаше факта, че е пилот, и предпочиташе да не мисли за това, още по-малко да слуша за хобито й от нея. Майка й пък веднага щом й зае колата си, изглежда, беше забравила къде ходи с нея и какво прави. Нито един от двамата нямаше представа, че тя усъвършенства висш пилотаж, защото й бяха дали да се разбере без думи, че не искат и не очакват от нея да им съобщава за напредъка си.

И, нека е справедлива, ако наистина се мислеше за пилот, защо не беше влязла предишната вечер в шатрата на Найнти Найнз, за да се присъедини към единствените други жени в страната, които споделят страстта й? Тя беше една от тях, не е ли така?

По дяволите, беше се продала евтино, приемайки оценките и пренебрежението на най-близките си хора, без да осъзнае дори, освен за няколко кратки минути, колко далеч е достигнала. Пилот. И страшно добър при това!

Дали снизхождението не идваше от факта, че не беше достатъчно голяма? Само след няколко месеца навършваше седемнадесет, значи ставаше достатъчно зряла, за да повярва дори само за себе си какво представлява.

Ето Делфин например не е по-възрастна дори и с година и половина, крехката, винаги нуждаеща се от закрила Делфин, която не може да различи свещ от картоф, която е в състояние да „управлява“ единствено маникюра си, а вече е ангажирана във френски филм без дори обичайните уговорки. Най-напред дойдоха истеричните обаждания по телефона от баба й, а после се получи и писмо от Делфин, мистериозно недосегаема по телефона, писмо, на което му бяха необходими много дни, за да пристигне, и съдържащо искрено щастливото съобщение, че е подписала договор с Гомон. Беше започнала да се снима, преди те дори да получат известието й. По някакъв начин всички бяха решили, че единствено Бруно е виновен за случилото се, но никой не можеше да измисли какво да направи, за да спрат тази история.

Така че Делфин се беше гмурнала в големия свят, докато тя, Фреди, автоматично беше отклонила предложението да направи няколко каскадьорски номера, с които знаеше, че ще се справи. Бе го отклонила, защото същите тези родители, обхванати от паническа, но безполезна тревога заради превъплъщението на Делфин във филмова звезда, бяха настояли категорично тя да остане студентка. Е, да върви по дяволите тази шумотевица! Това нямаше да се случи, поне не точно на този пилот.

Офисът на Суид Кастели в студиото И. У. Дейвидсън беше разхвърлян, както очакваше Фреди, но по-голям, отколкото си представяше. Освен бюрото в него имаше и голяма маса за съвещания, отрупана цялата с модели на самолети. На всяко свободно място по стената висяха карти; фотографии на бойни машини от Световната война образуваха купчини по ъглите на пода. Тук и там бяха окачени и снимки на самия Суид Кастели от дните му на каскадьор.

— Добре изглежда — констатира Фреди искрено, изтягайки се в стола срещу бюрото. — Харесва ми тук. — Тя беше изпънала облечените си в бричове крака. Днес носеше високите почти до коленете ботуши за езда, макар че никога не летеше с тях, понеже не бяха удобни за тази цел, ала знаеше ефекта, който произвеждаха. Беше напъхала старото си черно поло в бричовете и ги беше пристегнала с най-големия кожен колан, който имаше. От врата надолу, помисли си тя с удовлетворение, трудно можеха да я различат от барон Фон Рихтхофен.

— Предложението ви за работа все още ли е в сила? — попита тя направо.

— И още как. Но какво стана със срещата ви с Бейулф? Ами родителите ви, малка госпожице?

— Оставете грижата за тях на мен — прекъсна го Фреди. — И името ми е Фреди, а не „малка госпожице“.

— Това да не е някаква шега? — попита той подозрително.

— Суид, аз не се шегувам. Аз съм пилот. Видя колко съм добра. Наблюдавала съм Мак да режисира стотици фигури и ако знам нещо, то е, че можете да монтирате камера на самолета ми страшно близо, много по-близо, отколкото при останалите, понеже при мен не се получава five o’clock-сянка. Сложи ми перука и ще заприличам на Алис Фей или Констанс Бенет повече от всеки друг в бизнеса. Вярно ли е или не?

— Вярно е. Съвършено вярно. Но Мак… каза ми, че той ще се противопостави на работата ти като каскадьор. Не искам да създавам неприятности, непрекъснато работим заедно, а и е най-добрият ми приятел.

— Помислила съм и за това. Суид, Мак ме научи да летя и се държи с мен като квачка.

— Хм, Фреди, има нещо такова.

— Това не значи, че ще трябва да живея живота си, както на него му се харесва, нали? Колко квачки искат пиленцата им да напуснат гнездото? Николко, нали? Но остават ли пиленцата в гнездото завинаги? Знаеш, че не остават. Това е природен закон. Сега е моето време да изляза и Мак просто трябва да го разбере. Аз имам нужда от тази работа. Наистина имам нужда от нея и ще й отдам всичко, на което съм способна, обещавам ти.

— Богато момиче като теб? Хайде, хайде. За какво ти е тази работа?

— Цяло лято работих в сутрешната смяна на хлебарницата Ван дер Камп, за да си платя летателното време. Сега трябва да си купя собствен самолет. Трябва, Суид, а не просто искам. — Фреди се наклони напред с лакти на коленете си и с ръце на брадичката и го погледна в очите с ясна, спокойна сила. За една нощ беше пораснала.

— Струваше ми се, че си богато момиче.

— Богата означава да имам пари. Аз лично нямам. Родителите ми живеят добре, но не ми дават и стотинка за летене. Колата е на заем, ако това те е впечатлило. Виж, Суид, ако не ме искаш ти, знам, че друг ще ме вземе. Навсякъде из Холивуд правят филми за летене. Дойдох най-напред при теб, защото те познавам; имаш ли обаче някакви съмнения, просто ги кажи и аз си тръгвам.

— Получаваш работата, Фреди. По дяволите, имаше я още вчера.

Тя щастливо се засмя.

— Кого ще дублирам, Алис Фей или Констънс Бенет?

— И двете, а също и Нанси Кели. Ще те използвам колкото може повече.

— А въпросът с парите? — Фреди се изправи с ръце на кръста.

— Парите?

— Каза, че са добри, но не ми обясни точно колко добри.

— Петдесет долара на ден, както плащам и на Мак. Ще работиш по пет, може би шест дни в седмицата, щом почнат снимките.

— Допълнително заплащане за специалните фигури?

— Фреди, имам чувството, че знаеш тарифата толкова добре, колкото и аз. Допълнителни възнаграждения като на всички останали. Сто за летене с носа надолу, макар че подобни неща няма в сценария, до хиляда и двеста за свредел към земята и хиляда и петстотин за взривяване във въздуха със скачане с парашут — на тези можеш да разчиташ. Има ги в сценария. Слава Богу, не са предвидили разбиване в земята. И без това не бих ти го позволил, никоя жена не го е правила досега. Традиция. Колкото до купуването на самолет — щом свърши филмът, ще можеш да си доставиш цяла ескадрила.

— По дяволите — изрече Фреди бавно.

— Не е съвсем по дяволите. — Суид Кастели като че ли се обиди. — Страшно добри пари са.

— Имах предвид „по дяволите“ в смисъл „по дяволите, защо чаках толкова дълго?“

Нямаше да им хареса, каквото и време да избере, за да им каже, размишляваше Фреди, но може би добре подбраният момент щеше да й осигури поне предимство. Най-приятните минути от деня бяха преди вечеря, когато родителите й изпиваха заедно бутилка шампанско във всекидневната. Да отваряш малка бутилка шампанско, твърдеше баща й, е глупост, освен ако не са налице три неща: първо, че си сам; второ, че е време за обед; и трето, че не си се родил в благородната провинция Шампан. Според обичая бяха капнали на езика му няколко капки вино веднага щом се беше родил, а майка му пък беше пресушила останалата част от чашата, очарована, че и вторият й син, подобно на всички бебета в Шампан, бе престанал да плаче веднага…

Няма да споменавам и за парите, реши Фреди. Ако я наемаха за сравнително разумен брой филми всяка година, тя щеше да изкарва повече от баща си… И, разбира се, ще обещае винаги да живее вкъщи, освен когато се налагаше да работи някъде извън студиото.

— Знаеш ли, скъпа, изглеждаш… изключително добре тази вечер — каза Ив, когато дъщеря им седна редом с тях в трапезарията. Не смяташе за разумно да повтаря на дъщерите си колко са красиви, но точно сега й беше трудно да не използва тази дума за Фреди. Детето очевидно се беше възстановило от болестта, обхванала я по време на Въздушните състезания; странното изражение на страдалец беше изчезнало и грациозната, синьо-лилава рокля, която носеше този ден, се отразяваше в синия безкрай на очите й под извитите нагоре вежди; също като тези на Ив.

Имаше нещо властно в целеустремената й, енергична поза, макар да стоеше иначе съвсем спокойно, облегната на камината; наблюдаваше ги с непозната на Ив усмивка, усмивка, която трептеше около красиво оформената й уста. Озарението сякаш идваше отвътре, едва потискано, и осветяваше цялото й лице с някаква триумфална радост.

— С какво ще ни зарадваш? — Ив не можа да устои на въпроса. Фреди винаги е била толкова прозрачна. Това впрочем беше едно от най-привлекателните й качества. — Не е признание за лейтенант Детройя, надявам се.

— Не е! Макар че го харесвах. Има нещо много по-добро. Намерих си работа.

— Фреди, моля ти се, дръж се сериозно. Нали работи през цялото лято. Не можеш да се захващаш с друго, докато си в колежа, трябва да го проумееш.

— Майка ти е права — обади се и Пол. — Обсъждахме този въпрос и решихме да плащаме уроците ти по летене през уикендите, ако поддържаш оценките си добри. Не можем да те оставим да вършиш две неща едновременно, а ни е ясно, че няма да се откажеш от летенето.

— Благодаря ви за добрината, татко. Знам какво ви е коствала. Но аз не говоря за временна работа. Става дума за истинска.

— Какво точно означава това? — попита Пол, оставяйки чашата си.

— Редовна работа.

— Изключено е.

— Фреди, наистина какви ги говориш? — извика и Ив.

— Няма да ходя в колеж, мамо. Не мога. Ще съм само една скапана колежанка. Осъзнах го миналата нощ. Трябваше да го осъзная много по-рано, но не бях достатъчно сигурна — сигурна в себе си, сигурна кое е най-доброто за мен самата.

— А какво ти дава основание да мислиш, че си достатъчно голяма, за да преценяваш? — отвърна рязко Пол, опитвайки се да сдържи гнева си.

— Знам, че съм, татко. Просто знам.

— Пол, почакай за минута. Фреди, ти не си ни казала още и каква работа си получила.

— Работа, свързана с летенето, естествено. Прецизно летене за киното.

— О, боже мой? Ти си си изгубила ума! Какво означава „прецизно летене“? — Гласът на Ив тревожно потрепери.

— Специално летене, летенето, в което се обучавах, демонстративно летене, ако щете. Имам талант за това и го правя добре.

— Да не би лупингите, които направи Детройя? — ахна Ив.

— Не, мамо. Той е най-добрият в света. Аз също съм добра, но не чак толкова. Не още.

— Дявол да го вземе, Фреди, няма да го преглътна! Просто няма да ти разреша да направиш такова нещо. Изключено е, абсолютно, напълно и веднъж завинаги е изключено. Не ти разрешавам, чуваш ли ме, не ти разрешавам! Нямаш позволението ни — прогърмя Пол, изправяйки се заплашително.

— Тогава ще се наложи да го направя без разрешението ви — отговори Фреди и пристъпи безстрашно към баща си. — Няма как да ме спрете.

— Мари-Фредерик, предупредих те и втори път няма да те предупреждавам. Стига ми дръзкото поведение на Делфин. Не желая да сгреша по същия начин. Ако си мислиш, че можеш да постъпваш, както си искаш, и после да се измъкваш, безкрайно се лъжеш. Или ще правиш каквото ти кажа, или ще се изнесеш от тази къща веднага и няма да се връщаш, докато не ти дойде умът. Дъщеря ми трябва да ми се подчинява. Разбра ли?

— Да, татко. — Тя се обърна и се запъти към вратата.

— Фреди! Къде отиваш?

— Да си събера багажа, мамо. Няма да трае дълго.

Фреди набързо напълни един малък куфар само с най-необходимото; остави роклите, рязани в талията, и пастелните пуловери и поли, този красив, скъп колежански гардероб, в който върху всяка дреха все още висеше етикетът с цената. Метна коженото яке за летене върху роклята си и за последен път се огледа из стаята. Вече не я чувстваше като своя; не изпитваше мъка, че я напуска. Знаеше, че Ив няма да се качи горе, за да се опита да я спре. По въпросите за дисциплината родителите й се държаха заедно и единственият път, когато майка й зае коренно различна позиция от тази на баща й, беше, след като разбра защо Фреди бе продължила да лети.

И двамата седяха все още в трапезарията, когато тя тихо напусна къщата; остави ключа си от вратата и този за колата на масата до входната врата. Не беше разколебана, докато пътуваше на стоп до долината Сан Фернандо. Знаеше къде отива и три четвърти час по-късно вече извървяваше последните няколко десетки метра до малката къща в близост до летището Драй Спрингс; там живееше Мак. Никога не беше ходила в дома му, но помнеше адреса.

Вече почти се беше стъмнило, но в къщата не се виждаше никаква светлина. Гаражът обаче беше ярко осветен и приближавайки, Фреди чу подсвиркване и звука на чук. С разрошена коса, дотолкова, че краищата й докосваха дългите му мигли, Мак ремонтираше едно от последните си открития, рядко срещан двадесетгодишен „Фокър Д. VII“ с железен кръст, изрисуван върху опашката, и още един на продълговатия, деликатен корпус. Филмите за войната често се снимаха с Къртис Хокс и М. Б., маскирани като Фокърз, но нищо не можеше да се сравни с истинската машина и оригиналните самолети ставаха все по-ценни и по-ценни, откакто Хауърд Хюз беше използвал по-голяма част от тях в „Ангелите от ада“.

Голямата колекция на Мак от бойни самолети се беше увеличила значително през последните шест години и в киното я използваха непрекъснато. Макгайър беше вече наел няколко помощници само да се грижат за ветераните, но когато работата се окажеше трудна, предпочиташе да я свърши сам.

Фреди остави куфара на земята и се вмъкна нехайно в гаража, пъхнала ръце в джобовете на коженото си яке.

— Хей, Мак, здрасти. Да се нуждаеш от помощ?

Той пусна чука смаян, чу се шум от удара.

— Какво, по дяволите, правиш тук?

— Алтернативата беше да отида на хотел. Само че идеята не ми изглеждаше блестяща.

— Напуснала си дома си? — попита инструкторът все още невярващ.

— Помолиха ме да напусна. Изхвърлиха ме. „Не ми се мяркай повече пред очите“ — или нещо подобно. — Фреди говореше нахално и с усмивка, която можеше да заблуди всеки друг, но не и Мак.

— Един момент. Какво става? Родителите ти никога няма да те изхвърлят сама през нощта. Изглежда, си се забъркала в някаква каша?

— Казах им, че съм решила да не ходя в колеж. Не можех да не го сторя, Мак, наистина не можех. Мисълта за проклетия университет ме караше да се чувствам, сякаш съм жива заровена в библиотечен прах. Просто не е за мен.

— Исусе Христе — измърмори инструкторът неодобрително, — прекалили са с реакцията. Мога да разбера разочарованието им естествено, но да се отнасят към теб, сякаш е настъпил краят на света — това е чиста глупост. — Мак остави чука и изгаси светлината в гаража. — Хайде, ела вкъщи, хлапе, и ми разкажи всичко. Сигурен съм, че ще можете да се разберете без излишни мелодрами. Знаят ли къде си?

— Не. Не ме попитаха и аз не им казах.

— Добре, ще ги уведомя, да не се тревожат… но първо нека поговорим.

Той вдигна куфара й и я поведе към тъмната къща; вътре запали лампите във всекидневната.

— Седни и се чувствай у дома си. Искаш ли кола? Не? Добре, тогава ще трябва да пия сам.

— Да ти се намира някакъв сандвич под ръка? — попита Фреди, докато го наблюдаваше как налива уиски в една чаша и го разрежда с вода.

— Напуснала си преди вечеря? Лош момент. Ела в кухнята и ще видя дали няма да открия някоя коричка хляб.

Фреди се огледа наоколо с любопитство. Къщата беше безупречно чиста и спретната, почти безлична. Мак живееше истинския си живот във въздуха, но тя беше очаквала да види нещо, подобно на офиса на Суид Кастели, разхвърляна мъжка бърлога, пълна с възпоминания. Снимки обаче нямаше, нито пък картини или растения. Рафтовете на библиотеката изглеждаха претъпкани с добре подбрани книги; не ги беше виждала никога в офиса на летището, а стаята, макар и удобно обзаведена, явно, не се използваше никога. Виж, в кухнята можеха да се видят признаци на живот: удобна стара боядисана кухненска маса и кана, пълна със сок от моркови, поставена върху й; доста голяма печка и набор от кухненски принадлежности на плота. Върху печката имаше солидна тенджера и Мак включи газта под нея.

— Супа. Имаш късмет, хлапе. Ще я притопля.

Фреди седна на един от четирите уиндзорски стола, наредени около масата. До тази минута не беше осъзнала колко е уморена и гладна. Все още гореше, ентусиазирана от решението си; бе така категорична и целеустремена, че единственото, което й се струваше, че може да прави, бе да се движи.

— Би ли ми дал малко от твоето? — попита тя, сочейки към чашата на Мак.

— Добре ли си, Фреди? Това е уиски. Ако си жадна, има кола, колкото искаш.

Фреди почувства как изведнъж пламва от гняв.

— Започва да ми писва от въпроси дали съм добре, дали не съм си изгубила ума, дали не съм откачила. По-здравомислеща съм от всякога и ми се пие уиски, професоре.

Мак се извъртя рязко от тенджерата със супа и я погледна с присвити очи.

— Ей, я по-полека, писна ми да ме наричат „професоре“.

— Никога не съм те наричала така преди!

— Веднъж ми стига. Престани.

— Окей, старомоднико.

— А, търсим си белята, ясно! — заключи той меко. — Нищо чудно, че баща ти те е изритал. И него ли нарече „старомодник“.

— Не е твоя работа.

— Моя е, щом си дошла тук. Сега си яж супата и млъквай. Просто си гладна.

Фреди лакомо довърши две порции от най-доброто говеждо варено, което бе яла през живота си. Мак седеше срещу нея, отпиваше от уискито и наблюдаваше искрящата й глава, наведена над чинията. След като се нахрани, мислеше той, ще се опитам да я вразумя и ще се обадя по телефона на родителите й.

Може би малката наистина ще трябва да отиде в колеж, макар че и той лично го намираше за тъпо, а и щеше да е страхотна загуба за един голям пилот. Защото и големият пилот трябва да лети непрекъснато, за да поддържа всички необходими умения — не беше като да се научиш да караш кола. Веднъж погълната от живота в университета, от уроците и срещите си, Фреди никога нямаше да има достатъчно време. Щеше да се превърне в неделен пилот, като тези, с които той се занимаваше всекидневно; нищо чудно, ако накрая дори спреше да лети, както се бе случило впрочем с малкото жени негови ученички с правоспособност на летци. Ще тръгне по футболни мачове с приятели, вместо да преследва облаците. Животът си иска своето… съпруг, някой ден деца и…

Беше банална история, с банален край. Не знаеше защо изпитва чувство на лична загуба, дори болка, а може би и нещо като страх. Дано да беше за добро в крайна сметка. Тя беше родена да лети точно както и той, но Фреди бе жена и за нея просто нямаше бъдеще. Да не говорим, че и за мъжа е достатъчно трудно да се поддържа непрекъснато във форма… изобщо… При мисълта за неизбежното бъдеще на Фреди почувства такова мъчително пробождане, че трябваше да задържи за миг дъха си, за да не издаде обхваналите го чувства. Сега повече от всякога трябваше да се държи доброжелателно и твърдо. И без да влага емоции.

— По-добре ли си? — попита Мак, щом малката омете чинията.

— Много по-добре. Къде си се научил да готвиш?

— За мъжа, който живее сам, единствената друга възможност е да умре от глад. Нещо подобно на твоя колеж е; и аз нямах друг избор, освен да се науча.

— Много елегантно го каза, Мак, но няма да мине.

— Виж, Фреди, знам какво чувстваш, наистина знам, но ти си зависима, сериозно зависима и инатът ти няма да оправи нещата. С колко пари разполагаш в крайна сметка?

— Три долара и петдесет. Всичко на всичко. И дрехите на гърба ми и в куфара. О, и четката ми за зъби. Съобразих да си я взема.

— Не знам защо си мислиш, че това е смешно.

— Обичам да пътувам без багаж.

— И колко далеч можеш да отидеш с твоите три долара и половина?

— Скоро ще разберем! — Тя вдигна ръце към тила си, издърпа гъстите си коси назад с красиво, гордо движение и в същото време си казваше: Констънс Бенет, Алис Фей, чакайте ме — идвам.

— Виж, хлапе, тази вечер си просто малко по-възбудена. Познавам това чувство. Но утре ще е различно. Утре аз ще изляза на работа, а ти ще се прибереш вкъщи и ще се опиташ да стигнеш до някакво споразумение с родителите си… Ако посещаваш колежа, те може би ще ти дават пари, за да летиш през уикендите. Това е единственият начин и е много, много по-добър от сегашното положение. Знаеш го така добре, както и аз.

— Вече ми го предложиха — обади се Фреди тихо. — Отказах.

— Дявол да те вземе! След всичките тези години драпане за някой долар да откажеш малко помощ от тях?

— Точно така. — Тя се изправи, отнесе чинията и приборите на мивката и ги изплакна. — Имаш ли кърпа за подсушаване на чиниите, Мак? Или ги оставяш да се отцедят? Какъв е обичаят тук? Мога ли да избирам?

— Фреди, тази вечер си такова магаре, че не възнамерявам да си губя времето със съвети. Няма да ме чуеш, каквото и да ти кажа. Кой е домашният ти телефон? Аз ще се обадя на вашите още сега и ще се постарая да ги успокоя. Не искаш да ми го кажеш? Окей, ще попитам централата. — Мак вдигна слушалката на стенния апарат в кухнята.

— Чакай! Не им се обаждай. Моля ти се, Мак.

— Съжалявам, Фреди, няма начин. — Инструкторът се опита да завърти нула за централата, но тя изтръгна слушалката от ръката му, окачи я обратно.

— Има още… неща… които не съм ти казала. Не е само колежът.

— Трябваше да се досетя. — Мак като че ли вече губеше чувството си за хумор. — Какви неща?

— Намерих си работа. Мога да се издържам.

— Възнамеряваш да си погубиш живота в хлебарница или нещо подобно? Не, няма да го позволя.

— Ще летя.

— Какво означава това „ще летя“? Никой не предлага подобна работа на момичета.

— Вече предлагат. Ще работя за Суид Кастели. Нае ме да дублирам Алис Фей, Констънс Бенет и Нанси Кели в „Tail Spin“.

— Като каскадьор?

— Ами нали ти отклони предложението.

— Фигури от пилотажа!

— Мога да ги направя. Ти го знаеш по-добре от всеки друг.

— Четох сценария, Фреди. Няма да го направиш — става дума за свредел до земята! Взривяване във въздуха и скачане с парашут — скачане с парашут, разбираш ли? Не, Фреди, няма да стане!

— По дяволите, ще го направя! — кресна тя и лицето й застина, сякаш насреща му стоеше маската на абсолютната решимост.

Макгайър се отдръпна и я зашлеви по страната с все сила.

— Не, докато аз съм жив! — изкрещя той. Фреди се втурна към него, ритайки го с обувките си злобно по краката, после започна да го удря яростно и по главата със силните си юмруци. Накрая той успя да прикове ръцете й към тялото и без да обръща внимание на ритниците, я задържа така, докато тя не се умори. Останаха на мястото си още за минута, вкопчени един в друг, неподвижни, задъхани, гледайки се с разширени, питащи очи. И тогава Фреди излезе от вцепенението, наведе се рязко и го целуна право по устните.

— Няма да го направя — изстена той, ала й отговори с цялата си жадна, копнееща, безумна любов, която толкова дълго се бе опитвал да загърби.

Не можеха да престанат да се целуват. Всеки път, когато си поемаха дъх, гледката на любимото лице, на устните, за които и двамата си бяха копнели тайно и дълго, ги караше отново да потънат във вихъра от диви, болезнени целувки, но това беше най-сладката и най-пронизващата болка. Като че ли не можеха да се приближат достатъчно много един до друг, искаха просто да слеят кожата си, да притежават устните си, да се споят, всеки да притежава неистово, по нечовешки другия. Залитаха и се препъваха наоколо; бяха толкова замаяни, че едва се крепяха прави в средата на кухнята, докато най подир Фреди изстена:

— Моля ти се, Мак, искам да ме любиш. — А той отвърна:

— Не мога, знаеш, че не мога.

— Но аз те обичам… Винаги съм те обичала… късно е вече да ми отказваш… не бива да спрем сега…

— Не бих могъл… не е редно…

— Това е най-редното нещо на света. Ти ме обичаш, колкото и аз теб.

— Повече, повече, отколкото можеш да си представиш, повече, отколкото съм си мислил, че е възможно да се обича. Ти си любовта на живота ми, Фреди. Бих умрял за теб.

— Защо тогава да е нередно? — сгуши се тя с такава неумолима нежност, с такава екзалтирана, настоятелна радост, че Мак разбра; нямаше сили да й устои. По-лошо, не искаше.

В леглото той се почувства тромаво, неудобно, внезапно се разколеба и тя пое нещата в ръцете си; съвършената й невинност наподобяваше нисък тон от виолончело, мелодията на този инструмент можеха да чуят само те двамата. Постепенно настървението да се слеят един в друг се притъпи; нали бяха разкрили любовта си, съществувала от години.

Сега пък им се стори, че притежават цялото време на света, стори им се, че то ще им стигне, за да направят едно по едно откритията, за които нямаха сили само преди минути. Докосваха се с деликатно учудване. На Фреди й се струваше, че всеки косъм от главата на Мак е прекрасен, че наболата по бузите му брада е скъпоценна. Устата й трябваше да проучи формата на всяко ухо, пръстите й разрошиха веждите му в обратна посока. Не знаеше нищо за усещането, родено от допира до мъжкото лице, и бе сграбчена от огромно, но не припряно любопитство. Ласките й бяха щедри и свежи в незнанието си, а Мак лежеше по гръб и щастлив се оставяше да бъде проучван. Какво вълшебство. Погледна я, наведена така настойчиво над него, и си наложи да потърпи дори когато дългите й, чувствителни пръсти поеха нагоре по шията и раменете му. Накрая, почти срамежливо, Фреди целуна гърдите му.

— Недей — прошепна той. — Още не. — Голото й тяло излъчваше такова съвършенство, че беше опасно да го разглежда дълго. Зърната й, забеляза Мак смаян, вече бяха набъбнали, тъмнорозови и добре очертани върху разкошните й бели гърди, а той дори не ги беше докоснал. Но трябваше да го направи вече! Те сякаш го умоляваха; обърна се и положи Фреди на чаршафа, навеждайки главата си над нея.

Фреди застина. Затвори плътно очи. Нищо в живота й не бе толкова хубаво. Как можеше да не познава това влудяващо хубаво чувство! Лежеше по гръб, почти неспособна да си поеме дъх, и копнееше Мак да продължи. Докато се наслаждаваше на благоговейните му ласки, от гърдите й надолу сякаш потече електрически ток, ослепително ярка светкавица й помогна да открие неща, за които дори и не беше предполагала. Колко дълго можеше да лежи неподвижно и да издържи тази наслада, преди да полудее, попита се, и когато усети пръстите му да се движат леко и опипващо по бедрата й, разбра, че няма закон, който да й заповядва да лежи неподвижно. Притисна се към него, готова да го посрещне.

Времето, което Фреди смяташе, че им принадлежи, внезапно изчезна в пулсиращата и страстна нужда да го познае докрай, да бъде опозната докрай. Нетърпеливо разтвори краката си, давайки му несвойствен сигнал, за който не знаеше, че е способна. Мак разбра, но се поколеба, двоумеше се и накрая тя самата се притисна към него с такава настойчивост, че той влезе в нея. Внезапно спря. Беше стигнал бариерата, за която не биваше да забравя.

— Не, стига толкова, ще те нараня — измърмори.

— Искам да ме нараниш — извика тя, погълната от любов и желание. — Искам те, искам те — повтори отново и отново и докато той оставаше решително неподвижен, Фреди се стегна грубо, нетърпеливо, изправи се нагоре с цялата сила на гърба, краката и бедрата си, така че не му остави повече никакъв избор. И двамата се напрегнаха с едно-единствено желание, една-единствена нужда и една-единствена цел. Невинното момиче и опитният мъж стигнаха до него заедно — толкова дълбока беше любовта им, толкова добре се познаваха, толкова често единият беше учил другия на най-важните неща в техния общ свят. Сега те се обърнаха един към друг с цялата истина за любовта си.

[1] Харолд Лойд — американски комик от нямото кино, нареждан до Ч. Чаплин и Б. Кийтън. — Б.пр. ↑

[2] Трофи — купа. — Б.пр. ↑

[3] Бейулф — герой от староанглийски епос. — Б.пр. ↑

13.

По природа Пол дьо Лансел не беше злоблив човек. Спокойствието, което се стелеше като мараня над облите склонове на плодородната провинция Шамнан, бе повлияло сякаш на характера му. Беше възмъжал в мирните години преди Световната война, а професията му го научи на артистичните компромиси на дипломацията. На всичкото отгоре беше живял щастливо с жената, която обожаваше, почти две десетилетия.

Сега, след хладнокръвния бунт на Фреди, Пол бе обхванат от ярост; безпощадната и заслепяваща разума ярост на добрия човек, който не проумяваше, че е безсмислено да се самоизяжда толкова продължително време. А гневът го променяше до такава степен, че и Ив не беше в състояние да поговори с него; Пол не й разрешаваше дори да спомене името на Фреди. Окопаваше се в яростта си със същата сляпа решимост, с която затворникът прави тунел, за да избяга, понеже и той като затворник нямаше друг начин да се измъкне от създалата се ситуация.

Трябва да й се даде урок. Урок, който да помни за цял живот. Все някой трябваше да му се подчинява! Цялата му ярост се заключваше в тези няколко думи, сякаш беше третостепенен звероукротител, а не интелигентен представител на прагматична професия. Налагаше си да не мисли повече.

Фреди плащаше за всичко: за сдържания, неуталожен гняв на Пол към Бруно, сина, който продължаваше да се отнася към него с любезността, дължима на непознат, сина, който го беше отблъснал поради някакви болезнени и твърде неясни причини. Фреди плащаше и за цялото горчиво разочарование, причинено на Пол от Делфин, дъщерята, чието поведение беше толкова двулично и съмнително, дъщерята, която го бе направила безпомощен в усилията му да разтрогне договора й с Гомон.

Бащините му неудачи и с трите деца дотолкова влудяваха Пол дьо Лансел, че той не можеше да си наложи да мисли за безсилието си трезво. По-лесно беше да изхвърли изцяло Фреди от живота си, да я отблъсне веднъж и завинаги. Тя не заслужаваше нищо. Можеше да мине и без семейството си, нали? Така да бъде тогава. Някой трябваше да му се подчинява!

Фреди се превърна във фокус на цялата му преглътната немощ по отношение на Бруно и Делфин. Поведението на Фреди и по-точно непростимото й неподчинение беше последното предизвикателство, срещу което той щеше твърдо да се изправи, каквото и да му струваше това.

В седмиците, след като Фреди напусна, Ив не можеше да познае съпруга си. Ставаше призори и тръгваше за консулството преди закуската; тя научаваше за това от Софи, готвачката. А господин консулът се връщаше вкъщи и се заравяше във вестниците; мълчеше, докато станеше време за вечеря. На масата изпиваше три пъти повече вино, отколкото си спомняше да е правил някога; това пък му позволяваше да поддържа незначителен разговор с нея за обичайните им задължения. След вечеря Пол поемаше на дълга самотна разходка, прибирайки се вкъщи само колкото да я информира, че е уморен от безсънието на предишната нощ и възнамерява да си легне. Не беше се смял, откакто Фреди напусна, и дори когато целуваше Ив, вършеше това по задължение.

Дали не се сърди и на нея, чудеше се Ив. Изглежда, бе така, макар че Пол никога нямаше да го признае. В края на краищата тя го придума да позволят на Фреди да продължи с уроците си по летене след нейния дебют; тя й беше давала на заем и колата си. Пол сигурно я смяташе за виновна, но след като не допускаше абсолютно никакъв разговор за Фреди, Ив не можеше да приеме своя дял от събитията, които бяха довели до своеволната постъпка на дъщеря им.

Не можеше да предаде на съпруга си дори новини от Фреди, при все че дъщеря им се обаждаше по телефона почти всяка седмица набързо и по времето, когато Пол беше на работа. Фреди не съобщаваше на Ив подробности за живота си. Не казваше къде е на квартира, но успокояваше разтревожената си майка, че е жива и здрава. По гласа й личеше, че е щастлива. Ив се бе опитала да съобщи новината на Пол, но щом разбра какво се готви да му каже, той я спря веднага.

— Не ме интересува — рече с такава убийствена ярост, че Ив излезе от стаята, без да продума повече, ужасена за първи път в живота си от мъжа, за когото се бе омъжила.

Малко преди Коледа на 1936 година Ив реши, че не може повече да понася този мрачен живот. Пол бе в състояние да открие къде работи Фреди, трябваше само да се обади по телефона на някой от познатите си из студията. Той обаче нямаше да го направи, осъзна Ив, дори и за да не признае, че не знае къде е собствената му дъщеря. Но след почти три месеца неизвестност повече не можеше да пази реномето на гордостта му, помисли тя сърдито и се обади сама. Копнееше да види лицето на момичето, имаше нужда да подържи детето си в ръце. Получи отговора на следващия ден и се отправи с колата към една ферма близо до Окснард, където работеше екипът на Tail Spin.

— Кажете, госпожо? — поинтересува се пазачът до телената ограда; явно тази ограда държеше любопитното местно население настрана от поляните, където се снимаше част от филма.

— Очакват ме — отвърна Ив бързо. Човекът отвори широко вратата без повече въпроси. Остави колата си зад някакви навеси, където имаше паркирани и други коли, и с твърда стъпка се упъти към една голяма барака. Не изпитваше никакво безпокойство, че нахлува на територията на киностудиото. Човек, който е бил някога звезда в „Олимпия“, завинаги е освободен от трепетите при попадане на мястото за артисти — табу за любопитната публика. Кулисите си бяха кулиси, когато и да се озовеш сред тях, и днес те си оставаха толкова част от нейния свят, колкото и по времето, когато там властваше Жак Шарл.

— Дали Фреди дьо Лансел не е някъде тук? — попита тя първия човек, когото видя.

— Фреди? Попитайте отсреща. Не зная каква е програмата на каскадьорите — отвърна мъжът, посочвайки към друго помещение, където явно се намираше импровизираният офис на продукцията.

— Програмата на каскадьорите! — възкликна Ив, съумявайки да потисне изненадата в гласа си.

— Точно така!

— Ами прецизното летене? Не трябва ли да попитам там?

— То е същото, госпожо.

— Като… висшия пилотаж? Показно летене?

— Каскади — показни! Където едното, там и другото.

— Благодаря ви. — Ив зави към бараката, която й беше посочил непознатият. Не трябваше да се тревожи, докато не научи повече, реши тя, все още объркана от изненадата. Техническата терминология за онова, което вършеше Фреди, каквото и да бе то, изглеждаше толкова неясна, че винаги можеше да се сбърка.

В офиса я упътиха към съседна сграда, един хангар на няколкостотин метра по-надолу. Ив се запъти към него, усещайки как сухият вятър на Санта Ана развява полата на модерния й тъмнозелен костюм и почти повдига меката й филцова шапка. Небето беше някъде далеч, боядисано в еднообразното безоблачно синьо, нанесено в тънък равен пласт от вятъра, който за Калифорния беше това, което е мистралът за Френския юг, и полето, проснато наоколо, носеше сухия, леко мъхнат жълт цвят на калифорнийската зима преди идването на януарските дъждове — далечни предвестници на пролетта. Докато вървеше, толкова впечатляваща и елегантна, както и когато бе на двадесет години, със същите тъмносиви очарователни очи и коса, все още запазила романтичния цвят на зрееща ягода, Ив предизвика истинска вълна от одобрителни, любопитни погледи на заетите с работата си механици; те винаги успяваха да отделят време, за да огледат някоя хубава жена.

Ив надникна в хангара; изглеждаше сумрачен след ярката слънчева светлина. Вътре имаше няколко човека; те разговаряха около един самолет — стори й се толкова модерен и мощен, като онези, които беше виждала по вестникарските фотографии за въздушните състезания. Щом ги приближи, разпозна известната Алис Фей; носеше кремава риза с толкова много декоративни капаци и джобове, че приличаше на военна униформа. Напъхана бе в подходящи панталони, най-тесните, които Ив бе виждала някога. Кремав колан от велур опасваше малката й талия, бял копринен шал беше небрежно преметнат през врата й, а забележителната й платиненоруса коса се къдреше изпод кожения шлем. Очилата й бяха издърпани върху шлема, откривайки цялото й лице, познатите черни вежди, големите очи, засенчени от подсилени с грим мигли, ярко начервените сладки устни, които така интригуващо контрастираха на агресивната й руса прическа.

Заедно с нея над кабината на самолета се бяха надвесили още двама мъже, единият пълен, почти на средна възраст, а другият — почти младеж, в когото Ив разпозна Спенсър Трейси. Беше по-висок, отколкото изглеждаше на екрана. После, като се приближи, все още незабелязана, тя видя, че това в края на краищата не беше Трейси, а просто актьор, който приличаше на него. Двамата мъже разговаряха оживено за предпазните колани, които трябваше да задържат пилота към седалката на състезателния самолет; по-младият явно не ги одобряваше.

— Пет пари не давам, Суид, ако ще това да е най-доброто оборудване в целия свят. Направете ново. Трябва да са три пъти по-здрави, или Фреди няма да лети — настояваше той, докато Ив приближаваше.

— Ще загубим един ден — протестираше Суид Кастели, — може би даже два.

— Чу човека, Суид — намеси се Алис Фей. — Пък и днес е твърде ветровито за летене. Самолетът с камерата ще подскача наоколо.

— Фреди — избъбри Ив.

Алис Фей се извърна рязко.

— Мамо! О, боже, радвам се да те видя! Ох, мамо, мамо, как си? Дай да те целуна. Как е татко? Как е Делфин? Разкажи ми всичко! Как ме намери? Дай пак да те целуна. Ох… това е Суид Кастели, а това е Мак — Терънс Макгайър. Момчета, това е моята отдавна изгубена майка. А ти мислеше, че нямам майка, нали, Суид? Ох, цялата съм те оплескала с червило, мамо. Нека го избърша. Дай ми на заем кърпичката си; в тая тъпа екипировка няма място за нищо друго, освен мен.

Фреди танцуваше радостно около Ив, прегръщаше я и след това я задържаше на разстояние от себе си, за да може да я разгледа по-добре, после пак я прегръщаше. Детето очевидно не умира от глад, помисли Ив объркано, понеже Фреди, изглежда, не само се бе издължила, но се беше и закръглила, така че върлинестата й фигура съвсем приличаше на чувствената звезда от екрана. Фреди забеляза изненадата й.

— Това е пълнеж, мамо, не съм аз. Под костюма е все още твоето малко момиче.

— Заблуди ме — рече Ив задъхано. — Не те познах. Помислих, че си Алис Фей.

— Това е идеята, госпожо Дьо Лансел — намеси се Суид Кастели сияещ. — Трябва да я видите като Кони Бенет, абсолютно копие е.

— Суид, хайде да заведем майка ми на чашка кафе. И бездруго вече свършихме тук, нали? — попита Фреди.

— Трябва да уредя да направят тези предпазни колани, Фреди. Имам да поговоря за някои неща и с Рой дел Рут. Вие с Мак тръгвайте. Ще се видим утре сутринта дори ако трябва аз да ги шия.

— Суид, защо е това бързане? Имаш време за чашка кафе — настояваше Фреди, докато четиримата излизаха от хангара, поели към временния бюфет.

— По-добре е да вървя. Приятно ми беше да се запозная с вас, госпожо Дьо Лансел. Надявам се пак да се видим. — Той се отдалечи забързано. Имаше си грижи човекът. Откакто Мак се беше заел с екипировката за каскадите на Фреди, продукцията бе изгубила вече сума снимачни дни, за да отговори на изискванията му за безопасност и на удвоените предпазни мерки. От друга страна, щом Фреди полетеше веднъж, те наваксваха изгубеното време и в историята на бизнеса им нямаше каскади, за които да се притесняваха по-малко. Нито пък беше имало по-убедителни кадри на жена пилот в историята на киното.

Докато пиеше кафето си и отхапваше от датската паста[1], горещо препоръчана й от Фреди, Ив осъзна, че се бори с поредица от впечатления, които я объркваха. Не само яркият грим и платинената перука преобразяваха Фреди. Имаше нещо — тя не можеше да каже какво… но нещо различно у нея. Гласът й беше същият, любвеобилното й поведение беше същото, но нещо основно се бе променило. Не и просто това, че е пораснала, че сама изкарва прехраната си и води свой собствен живот — две теми, които Фреди и Ив инстинктивно избягваха, — имаше нещо друго, което Ив не можеше да определи. Нещо ново.

Ив рискува да зададе няколко въпроса на господин Макгайър; може би отговорите му щяха да й подскажат нещо за промяната в дъщеря й, но думите му бяха точни, премерени, спокойни и разумни — какво друго трябваше да очаква от инструктора, който беше научил дъщеря й да лети. Той й обясни механизма на няколко от каскадите така, че да може да разбере. Този човек вдъхва изключително спокойствие, помисли тя, докато го слушаше; ако го беше срещнала по-рано, докато Фреди взимаше уроците си, щеше да е сигурна, че тя е в добри ръце.

Ще дойде пак някой друг ден, помисли Ив, и ще се опита да поговори с Фреди насаме, когато тя няма да е с този грим, който наподобява маска. Но беше сигурна поне за това, че Фреди наистина е добре. Може би щеше да измисли някакъв начин да разкаже нещичко и на Пол. Дори и да не успееше, важното бе поне, че тя и Фреди бяха установили контакт.

Ив внимаваше много да не прекали с майчиното си внимание. Освен трите месеца, откакто Фреди живееше като независим човек, тук присъстваше и един непознат, господин Макгайър. Никога нямаше да си позволи да обсъжда семейни въпроси, ако тя и дъщеря й не бяха сами. Не попита Фреди къде живее или кой й приготвя храната, или как се пере, или какви са плановете й, щом работата по този филм свършеше. Беше доволна просто да седи в своето странно объркване, заливана на вълни, на вълни от очевидното щастие на детето си. Фреди работеше онова, което обичаше, и според господин Макгайър го вършеше блестящо. Тази информация беше достатъчна за днес, помисли си Ив, и пое обратно към къщи.

Направи опит да се концентрира върху шофирането, докато гумите изсвистяваха по обратния път към Лос Анжелос. Все още се чувстваше малко объркана от емоциите на отминалата среща и решително прогони от съзнанието си всичките мисли за Фреди; трябваше все пак да продължи пътуването и да възстанови нормалното си поведение, преди да се прибере и да се срещне с Пол; нямаше да му казва къде е била през целия ден.

Започна да тананика песни, които почти беше забравила, и в съзнанието й някак хаотично нахлуха и спомените за техните първи изпълнители в мюзикхола. В един дълъг момент изчезна дори и самата Ив и като че ли някой възкреси Мади. Спомни си Шевалие и един от първите му хитове — „Не мога да живея без любов“. Je n’peax pas vivre sans amoure — запя Мади. — J’en reve la nuit et le jour.[2] Неканени случки почти от преди двадесет и пет години я докоснаха и затрептяха наоколо. Ив спря рязко колата встрани от пътя. Остана неподвижна в красивия малък двуместен автомобил, а сърцето й биеше силно, бузите й руменееха, ръцете й трепереха.

Колко глупава беше, за бога! Беше толкова ясно, сякаш й го бяха казали направо. Толкова очевидно, колкото и червилото върху устните на Фреди. Тези двамата бяха лудо влюбени. Любовници. О, не можеше да има съмнение. Очевидно… Бе очевидно от всеки разменен поглед, от всеки миг, в който ръцете им не се докосваха, от всяка неизречена дума. Как можа да не забележи една толкова явна страст? Толкова… истинска. Естествена. Неоспорима. Дали маската на Алис Фей върху лицето на Фреди не я беше заблудила? Или може би защото Ив все още виждаше в нея само своето малко момиче? О, но тя, нейната дъщеря, беше съвсем погълната от тази си връзка, съвсем погълната, съвсем отнесена, отлетяла надалеч в земя, където майките нямат достъп. А той, клетият мъж, никога нямаше да се оправи с Фреди. Толкова за него.

С въздишка на примирение, но и на облекчение Ив отново подкара колата. Как се е случило, не беше важно. Какво щеше да се случи? Нито тя, нито който и да било друг на света можеше да знае. Фреди беше ослепително щастлива. А тя самата… да, трябваше да си го признае, изпита лека завист. Признай всичко, докато си далеч от къщи, докато имаш време… завист заради спомена за лудостта на първата страст, която се случва само веднъж в живота… и дори… да, признай си го, докато все още си онемяла от шока на откритието… завист, съвсем мъничко нормална женска завист за притежаването на този мъж. Този невероятно привлекателен мъж, с неговия тих, сдържан чар и силното му мускулесто тяло, този изключително… желан… мъж. Да, дъщеря й беше направила добър избор.

La matine grasse, помисли Делфин със смътно удоволствие, лежейки полузадрямала в леглото, не беше чисто френски патент, но името беше иначе сполучливо и много точно изразяваше идеята за „тлъста“, сочна утрин, изпълнена само с леност и безделие; нещо повече, сполучливият израз придаваше на въпросното утринно безделие снизходителния привкус на традицията. Във всеки случай, ако някой заслужаваше да има matine grasse, то това беше тя след цялата поредица от филми с нейно участие, заснети през последните месеци. Беше предупредила личната си прислужница Анабел, че ще прекара сутринта в стаята си и че не желае да я безпокоят дори и ако някой донесеше цяло дърво орхидеи.

Пък и през този десети април на 1938 валеше, ала през последните две години Делфин, вече като истинска парижанка, беше започнала да свиква с дъжда и не му обръщаше внимание. Не я потискаше, понеже никога не й създаваше неудобства. Шофьорът й я водеше навсякъде с красивия й гълъбовосив Delahaye; повечето от дните си прекарваше в студиото, където нямаше атмосферни влияния; къщата й бе винаги пълна с подарени цветя и за разлика от толкова много френски домове винаги беше топла и уютна.

След огромния успех на Делфин в „Майерлинг“ тя си бе потърсила удобно жилище, докато новият й агент уреждаше с Гомон вече следващия, много по-изгоден договор. Оттатък Авеню Фош, в Шестнадесети район, най-богатата част на Десния бряг, имаше няколко малко известни и особено очарователни глухи улички, известни като Вилните райони. Къщите в тези нефренски улици бяха построени около 1850 година и наподобяваха английските домове: малки, удобни, изключително уединени, с градина зад всяка от тях и с конюшни. Делфин беше избрала една на „Вила Моцарт“, която й напомняше на викториански куклен дом, построен с розови варосани тухли и с боядисана в светлосиньо дървена част. По фасадата на къщата растеше стара глициния, засенчваща прозорците й, а в градината имаше розови храсти, хортензия и плачеща върба. Слънцето, когато денят се случеше хубав, огряваше сутрин предната част на жилището, а следобед помещенията откъм двора. На всеки от горните етажи имаше две стаи и баня; на първия етаж бяха разположени трапезария, салон, кухня и малко, но добре изолирано избено помещение. Отоплението беше ново и работеше добре. Делфин купи къщата незабавно, с първите пари, които беше спечелила.

Друго момиче на нейните години и с нейната неочаквана кариера на звезда щеше най-вероятно да похарчи парите си за кожи, бижута или кола; а може би, изумено от собствената си метаморфоза, нямаше да ги харчи изобщо.

Делфин искаше само едно: крепост. Винаги беше живяла в къщи, където някой по-възрастен следеше действията й. Къщата на „Вила Моцарт“ й даваше гаранция; че нарасналите нужди на тялото й могат винаги да бъдат дискретно задоволени. Освен това в къщата нямаше и портиер, любопитен и услужлив чичо, какъвто ще видиш на входа на всеки парижки блок да отбелязва посетителите. На „Вила Моцарт“ бяха наети само един пазач и жена му, Луи и Клодин; те живееха в началото на улицата, на няколкостотин фута от входната врата на Делфин, и не се виждаха изобщо, понеже улицата правеше чупка точно под прозорците им.

Когато и да ги уведомеше, че очаква гост, те отваряха портата, която откъсваше глухата уличка от обичайния трафик; правеха го веднага, без да искат повече информация. Даваше им добри бакшиши, и то много често, макар и да не живееха при нея. Вече беше достатъчно парижанка и съзнаваше необходимостта от тяхната добра воля.

Основното изискване към наетия от нея персонал беше никой от тях да не живее в къщата. Всички — шофьорът й Робер, личната й прислужница, готвачката й и камериерката — идваха рано сутринта и си тръгваха, щом свършеха работата си. Плащаше им щедро — много повече, отколкото ако им беше осигурила квартира и храна, но разходът си струваше. Когато и да намереха сутрин доказателства, че Делфин не е спала сама, те с нищо не й даваха да разбере за подозренията им; службата им беше добра, нека госпожицата се вживява в своето мнимо пълно усамотение. Помежду си обаче не пропускаха да споделят пикантната информация за връзката на младата им господарка с господин Нико Амбер. Луи с възхищение съобщи на жена си, че през миналата седмица Амбер беше прекарал пет нощи при Делфин. Да, режисьорът имаше дори собствен ключ за входната врата. Анабел, личната й прислужница, която получаваше новините директно от Клодин, още щом влезеше в уличката, ги прошепваше с намигане на Елен, готвачката. Клодин беше уредила сестра си, Виолет, да работи като камериерка; тя знаеше всяка подробност от спалнята на Делфин, като например колко пъти трябваше да сменя чаршафите на леглото и точно защо. Трябва да е силен и с гореща кръв като животно този Нико Амбер, беше заключила пред всички със завистлива гримаса. Не се задоволяваше бързо и беше груб като пристанищен хамалин, това се виждаше лесно. Е, беше млад.

В крепостта си на „Вила Моцарт“ Делфин беше в центъра на паяжина от информация, по-точна и по-подробна, отколкото ако живееше в задния двор на Хеда Хопър, и все пак тя не бе достатъчно парижанка, за да осъзнае това.

Връзката й с Нико Амбер продължи шест месеца — до завършването на „Майерлинг“. Амбер я бе научил на повече неща, отколкото бе възнамерявал; часове след като се измъкнеше от прегръдките му, Делфин бавно се разхождаше по филмовата площадка и се чудеше кой от множеството мъже, докато очите му проследяваха походката й, е започнал да се втвърдява от възбуда. От време на време се спираше, за да поздрави някой силен, млад филмов работник — очите й се взираха надолу към чатала му, измерваха незабележимо и обиграно големината на силно очертаващия се член, иначе тя разпитваше младежа за работата му. Докато той й отговаряше тя го гледаше спокойно и смучеше долната си устна в размисъл. Едва когато забележеше, че лицето му се изчервява от желание, бързо навеждаше надолу очи, за да види колко голям е пораснал и как изпълва панталоните му. След туй се сбогуваше с приятелска усмивка, а в представите й оставаше големият, налят член; тази чудесна твърдост на издутината от кръв и плът, която толкова лесно би могла да извади от скривалището й и която бе съвсем готова да приеме, самата тя узряла за това.

Но никога не го направи. Хранеше се с опиянение от похотта на персонала, възпламеняваше ги, без да им дава основателни причини да я заклеймят. Беше се пристрастила към секса. Обожаваше тази блажена, замайваща, доставяща наслада болка, причинена от растящото й напрежение, влудяващото й въображение; с радост прекарваше часове на мъчително желание, овлажняла и копнееща, докато запалят светлините, докато стане време да се включат камерите, докато режисьорът я освободеше. Едва тогава можеше да си позволи оргазмите, които криеше така добре.

Заряза Амбер заради режисьора на „Rendez-vous d’Amour“[3]. Амбер неохотно върна ключа от входната й врата и тя никога повече не повтори същата грешка. Когато започна следващия си филм „Affaire de Coeur“[4] с Шарл Бойе, прехвърли се в ръцете на продуцента. Режисьорът не я привличаше. Не обръщаше внимание на актьори. Бяха твърде егоцентрични, за да я интересуват. Колкото по-добре изглеждаха, толкова по-малко я впечатляваха. Целувките им за екрана не притежаваха чувственост, по-голяма от гледката на големите ръце на някой майстор електричар по време на работа.

Страстта, която изобразяваше пред камерата, се вдъхновяваше и от увереността, че мъжете от екипа, стига да имаха и минимален шанс, щяха да се нахвърлят върху нея и да я обладаят един по един. И тя, помисли Делфин алчно, все още наслаждавайки се на своята ленива сутрин в леглото, да, тя щеше да е готова за тях. Повече от готова. Но те бяха табу. После щяха да се похвалят. Едно подхлъзване, един погрешен ход, и всеки щеше да научи. За една звезда приемливи партньори бяха режисьори, продуценти, композитори, дизайнери или писатели; не можеше да рискува с работниците, въпреки че тяхната сурова, груба мъжественост я караше да трепери отвътре. Не беше намекнала за това дори пред Марджи. Приятелката й дойде на гости за Коледа; преди пристигането й Делфин си беше представяла, че ще й довери нещо от новия си живот. И слава богу, че не го направи, помисли тя с гримаса. Марджи Хол беше така видимо впечатлена от кариерата на Делфин, че вече не беше способна да се отнася към нея с предишната свобода и непосредственост. Дори още по-лошо. На двадесет, връстница на Делфин, Марджи беше останала девствена, продължаваше да живее в стила на „доброто момиче“, на който бяха верни в колежа. Последна година в университета на Лос Анжелос, Марджи беше сгодена за обещаващ лекар от Пасадена; на Делфин й се струваше, че тържествената перспектива за гигантска сватба през юни коренно е променила приятелката й. След едно или две посещения в студиото тя й бе признала, че предпочита да прекара времето си в Париж, за да премерва поръчаното за чеиза й бельо, да купува ръкавици и парфюми, ленени покривки за маса за бъдещата й трапезария. Масата в нейната трапезария, помисли Делфин невярващо. Да, Марджи беше на път след няколко месеца да стане примерна съпруга в Пасадена. Един ден, нямаше да мине много време, тя щеше да открие сива нишка в жълтите си къдрици и нямаше да вземе никакви мерки. В Пасадена не го правеха.

Как беше възможно да се отдалечат до такава степен, чудеше се Делфин. Влюбената Марджи й беше напълно непозната. Любов. Дали тя щеше да се влюби някога? Надяваше се, че не. Любовта променяше хората, а Делфин нямаше желание да променя нищо в живота си. Сега имаше толкова малко общо с Марджи, колкото и с хората, дето се редяха пред гишето за билети, за да видят филмите й. След „Майерлинг“ бе се снимала още в седем и всичките имаха успех. В очите на френската публика единствено равностойни й бяха Мишел Морган и Даниел Дарио.

Всъщност тъкмо тези две актриси бяха причината да не се изкуши от предложенията на Холивуд. И двете се снимаха във Франция. Бяха по-възрастни, но и двете очарователни и амбициозни колкото нея. Ако отделеше време, непременно щеше да им отмъкне роля, подходяща само за Делфин. Беше дълбоко разстроена, когато Морган получи ролята, която самата тя толкова силно желаеше, и стана партньорка на Габен в „Кеят на мъглите“. Премиерата на филма на Марсел Карне предстоеше и всеки от познатите й говореше за това от месеци, използвайки вбесяващата дума шедьовър.

Делфин взе броя на „Фигаро“, оставен от Анабел на таблата за закуска, и го отвори на интервюто с Карне — страница, вече прочетена от горе до долу. Още не беше работила с Карне, нито с Габен и докато не го стореше, нямаше да е доволна.

Интервюто я накара ядовито да се намръщи. За да отклони вниманието си, набързо прегледа първата страница. Деветдесет и девет цяло и седем процента от гласоподавателите в Австрия бяха дали гласа си в полза на Хитлеровото „повторно обединение“ на тяхната страна с Германия. Забеляза, че на Ото фон Хабсбург не са му разрешили да гласува, понеже бил арестуван по подозрение в държавна измяна; настоявал великите сили да реагират срещу Германия. Е, Хабсбургите не бяха никак мили с малката Мари Ветсера, нали така? Във Франция Леон Блум си беше отишъл, за да дойде Даладие — кой можеше да различи единия от другия? Щеше ли да има разлика? На кого му пукаше? Френските политици изглеждаха дори по-неразбираеми от световните, но тя бе решила, че трябва да се интересува от тях. Не вървеше да изглежда напълно невежа. В Тунис имаше някакво вълнение… но там не беше ли винаги така? Уилям Боинг беше пуснал на пазара огромен самолет, наречен „Боинг 314“. Това представляваше единствената интересна новост във вестника. Пасажерите можеха да слизат по вътрешна стълба и да се срещат в бар… Делфин се зачуди — какво ли правеше Фреди сега. Беше отишла да гледа Tail Spin и не бе забелязала нищо, свързано със сестра й, никакъв знак, колкото и да се бе опитвала да го открие. От писмата на майка си знаеше, че Фреди също като нея се снима във филми. Само че Фреди не беше звезда. Делфин захвърли скучния вестник на пода. Една matine grasse никога не биваше да включва и прочита на вестници. Ще инструктира Анабел.

Днес щеше да вечеря с Бруно, спомни си Делфин. Моментното й раздразнение изчезна. Чудесно беше да имаш брат, на когото може да се доверяваш. Между Бруно и нея съществуваха взаимоотношения, различни от тези, които поддържаше с останалите мъже. Той не любопитстваше, не задаваше въпроси за личния й живот, не я съдеше и не се опитваше да се държи покровителствено. Можеше да му поиска всякакъв съвет и да разчита, че той ще й даде безпристрастен отговор.

Бруно разбираше изтънчените нюанси на френския живот така, както Делфин — трябваше да си признае — никога не би могла. Знаеше кои изкусителни покани при никакви обстоятелства не трябва да си разрешава да приема; на какви шивачки да е редовна клиентка; къде да поръчва хартията си за писма; защо беше необходимо да присъствува на Prix de L’Arc de Triomphe[5] и Prix Diane[6], но не биваше да бъде виждана в Монте Карло. Той беше заредил избата й и беше препоръчал обущаря, който правеше най-добрите обувки в Париж; настоя да изхвърли американските си дрехи и избра най-подходящата кола за нейното положение. За нея беше истинска благословия, задето всички — от нейния агент, през слугите й, до продуцентите й — знаеха, че е под закрилата на брат си, виконт Дьо Сен Фрейкур дьо Лансел. Боже, французите наистина се впечатляваха от титли.

От своя страна тя помагаше на Бруно, когато му дотрябваше домакиня за някоя важна вечеря. „Cherie — имаше обичая да й се обажда, — би ли ми направила голямата услуга да домакинстваш на масата ми следващата седмица? Поканил съм на вечеря един възрастен господин, ще го туря от дясната ти страна — има огромни пари, още не е решил къде да ги вложи.“ Тя обличаше най-съблазнителната си вечерна рокля и очароваше дори себе си, траейки по време на вечерите с поразяващо умение двойна роля: Делфин дьо Лансел, филмовата звезда, и госпожица Дьо Лансел, дъщеря на древен аристократ от Шампан, изцяло зависеща от съветите на своя брат. Един поглед към Бруно от време на време й беше достатъчен да улови възхищението му от начина, по който изпълняваше ролята си. Беше си намерил чудесен партньор. Двамата си приличаха. И може би най-хубавото при Бруно беше свободното му отношение към любовта. Тази напълно безполезна, неудобна емоция, както я наричаше той, изобретена от някой с твърде силно въображение; някой дребнобуржоазен безработен трубадур.

Седмица след вечерята, а понякога и по-рано, тя получаваше великолепно малко бижу от Картие, придружено от бележка; в нея Бруно й съобщаваше, че господинът вече е решил — най-интелигентно — къде точно да вложи капиталите си. Тези малки игри й доставяха истинско удоволствие, размишляваше Делфин, а фактът, че бяха с Бруно от едно семейство, правеше интересите им общи.

В края на краищата един ден тя, Бруно и Фреди щяха да наследят дома на Лансел. За щастие Бруно щеше да знае какво да прави с лозята, защото повече от ясно е, че нито тя, нито сестра й биха се наели с тази отговорност. Макар че… ако се замислеше… може би е забавно да притежаваш замък. Мишел Морган нямаше замък. Нито Даниел Дарио. Дори и да си купеха, той нямаше да е наследствен. Все пак Валмон беше твърде отегчителна тема за обсъждане, реши Делфин, измъквайки се от леглото. Обичаше малката си къща и я напускаше само за кратка почивка между филмите в някой от курортите.

Докато звънеше на прислужничката си, осъзна, че „мързеливата й сутрин“ е свършила. Следобед й предстоеше първата среща с режисьора на новия й филм, „Jour et Nuit“[7]. Името му беше Арман Садовски; в света на киното твърде много се шумеше около него и първите му три филма. Блестящ, казваха всички, но труден човек, гений, съгласяваха се, ала невъзможен характер. Но как ли изглежда, чудеше се Делфин, докато чакаше Анабел. Щеше ли да го пожелае в леглото си? Колко добър щеше да бъде? Въпроси, които тя едва ли би могла да зададе на агента си.

Обикновено първата среща между Делфин и новия й режисьор ставаше в ресторант, определен от агента й, Жан Абел. Абел обичаше да контролира всичко, свързано с бизнеса му; човекът, който избираше мястото за обеда, поръчваше виното и плащаше сметката, се превръщаше, ако го направеше добре, в господар на положението. Преговорите за участието на Делфин в „Ден и нощ“ отдавна бяха приключили. Разбира се, нямаше нужда от прослушване. Договорът беше подписан, но въпреки това в процеса на снимането винаги изникваха поводи за дребни конфликти, а Абел се опитваше да предвиди всичко. Режисьорът обаче беше зает и отказа да напусне снимачната площадка заради един обяд.

Вместо това определи среща на Делфин в края на деня в собствения си офис, нещо, с което Абел неохотно се съгласи. Възнамеряваше да вземе Делфин и да я придружи на тази прекалено работна среща, която щеше да бъде лишена от въздействието на храната и виното, но тя му каза, че не е удобно. Предпочиташе да я закара със собствената й кола; след това колата й трябваше, смяташе да отиде на проба при шивачката си на бельо.

Облече се внимателно за срещата със Садовски. В „Ден и нощ“ щеше да играе разсеяно богато момиче, заподозряно в убийство, което се влюбва в полицейски инспектор. Делфин беше усъвършенствала изкуството да се носи скромно. Колкото по-известна ставаше, толкова по-въздействащ се оказваше скромният стил на обличане, истинско оръжие във всякакъв вид взаимоотношения. Нали всеки очакваше филмовата звезда да изглежда като филмова звезда. И ефектът беше твърде лесен за постигане. Сега обаче… Филмовата звезда се облече с най-новата рокля от скъпия Жан Пату, сложи си най-екстравагантната шапка на Полет, от едната й ръка висеше сребърна лисица… Не, никога. Фасонът й бе чудесен за пред публика, но не и за началото на несигурна схватка, в която можеше да се наложи да ангажира цялото си въоръжение. Защо да алармира защитните механизми на режисьора толкова скоро? Можеше в крайна сметка да го намрази. Вече се беше случвало.

Избра едноцветен пуловер от тънка вълна с едва загатнат, ненатрапващ се нюанс на сиво, подчертаващ матовата белота на кожата й дори по-добре, отколкото би го направило черното. Към него добави изключително семпла, превъзходно скроена пола от сив туид, един нюанс по-тъмна от пуловера, светлосиви копринени чорапи, черни обувки с нисък ток без всякаква украса и английски класически модел шлифер е колан. Малки черни кехлибарени обици и черна кадифена барета, каквито носят ученичките, завършваха ансамбъла. Можеше да е анонимна, можеше да е никой; можеше да мине за всеки друг, ако човек не погледнеше лицето й, ако не беше една от най-красивите жени в света, помисли Делфин безпристрастно. Тя не беше суетна. В нейната кариера видът й трябваше да се претегля и обсъжда толкова хладнокръвно и сериозно, колкото и тримесечният отчет на голяма компания. Дори шлифовчикът на диаманти от Амстердам не преценяваше камъните по-сурово, отколкото Делфин ъгъла на носа си, съвършените извивки на горната си устна, сенките под скулите си. Удовлетворена, Делфин затегна колана на шлифера и дръпна баретата си надолу, така че да покрие триъгълника от коса, по който я разпознаваха веднага.

В студиото тя се отправи към редакторския отдел. Абел трябваше да я чака на паркинга, но навярно нещо го бе забавило; от дъжда движението беше объркано. Отмина неколцина, които познаваше бегло, но никой не я забеляза освен в случаите, когато тя нарочно улавяше нечий поглед, усмихваше се и кимваше. Този шлифер наистина я превръщаше в една от многото, помисли си Делфин доволно.

Господи, колко хубаво беше, че отново е в студиото! Не бе работила две седмици, от последния ден на последния си филм. Времето й беше необходимо да се погрижи за подробностите на богатия си личен гардероб; докато снимаше, не й оставаше и минутка за него. Сякаш за две седмици се беше оттеглила в прекалено парфюмиран и прекалено затоплен светски салон, помисли тя, свят на лекомислени, бъбрещи, възбудени жени. Беше се върнала отново в света на мъжете, слава богу.

Помая се при отворената врата на една снимачна площадка, където току-що бяха приключили работа. Усети специфичната миризма на изстиващите прожектори; електротехниците и другите сценични работници демонтираха масивните декори и тя се загледа с учестен дъх в животинската им сила; те издигаха, бутаха, издърпваха и прехвърляха, бързаха да свършат със задълженията си и да си вървят вкъщи. Делфин отстъпи назад от отворената врата, за да не я блъснат с голямата плоскост, която изнасяха от площадката. Изведнъж усети силен удар по лявото си рамо; бе я ударил някакъв тип, дето ръкомахаше широко, докато разговаряше с други трима.

— Ей! Заболя ме! — стресната възкликна тя; мъжът, който случайно я бе засегнал, вече доста далеч от нея, се извърна и строго поклати пръст.

— Съжалявам, но това е най-неудачното място за зяпане — извика той и се извърна, за да продължи оживения си разговор.

— Върви на майната си — каза високо на английски Делфин. Огледа се сърдито наоколо за съчувствие, но сега коридорът беше пуст. Закъснението на Абел е непростимо, помисли тя, вече недоволна, задето е успяла да остане незабележима. Продължи пътя си и най-после намери офиса. Без церемонии отвори вратата и рече бързо на секретарката:

— Господин Садовски, ако обичате.

— В момента е зает. По какъв въпрос?

— Той ме очаква — отвърна Делфин раздразнено.

— Името ви, ако обичате?

— Госпожица Дьо Лансел. — Гласът на Делфин беше леден; секретарката примигна.

— Извинете, госпожице, не ви познах. Веднага ще му съобщя. Защо не седнете?

— Благодаря, не искам. — Делфин нетърпеливо потропваше с крак по пода. Нямаше намерение да чака и да си губи времето пред кабинета на Садовски. Следваше незабавно да я въведат в офиса му. Абел трябваше да се е погрижил поне за това, да го вземат дяволите.

— Госпожица Дьо Лансел е тук, господин Садовски — каза секретарката по телефона. — Да, разбрах. — Тя се обърна към Делфин: — Ще ви приеме веднага щом свърши съвещанието, госпожице.

Делфин оскърбено се втренчи в нея. Погледна часовника си. Излиза, че е закъсняла. Приличам на глупачка, помисли си тя, и стоя тук като просителка. Седна на един неудобен стол и се загледа свирепо към вратата, очаквайки в следващия миг да види как Абел се втурва с безброй извинения. Изминаха в мълчание още пет дълги минути. Секретарката четеше някакво списание. Делфин се изправи. Не възнамеряваше да остане и секунда повече. Това минаваше всякакви граници. Няколко спорещи мъже изскочиха от офиса и минаха покрай нея, без да я погледнат.

— Сега ще ви приеме, госпожице — рече секретарката.

— Не може да бъде — сопна се Делфин.

В офиса, обърнат гърбом, някакъв мъж внимателно гледаше филмова лента срещу прозореца и непристойно ругаеше. Делфин спря пред бюрото му. Това беше мъжът, който я бе ударил в коридора. Изгаряше от нетърпение да се обърне към нея. Знаеше, че ще се почувства гузен, щом разбере колко невъзпитано се е отнесъл със звездата си. Тя вече държеше по-силния коз — нищо не можеше да промени случилото се.

Все още разглеждайки филма, Садовски подхвърли през рамо:

— Делфин, душко, седни. Ей сега ще ти обърна внимание. Добре, че не те ударих силно, трябва повече да внимаваш. Удрям жени само с причина… — Гласът му заглъхна, докато съсредоточено разглеждаше лентата. — По дяволите! Да го вземат мътните тоя оператор. Кретен такъв, неандерталец. През носа му ще го изкарам, само да ми падне, копеле гадно. Но това просто е невъзможно, как е успял да направи такъв гаф и на всичкото отгоре вече е безкрайно късно, ще трябва наново да монтираме цялата сцена. Ще стоим тук и в събота, и в неделя. Идиотщина!

Остави филма, завъртя се със стола си, после се усмихна, рязко се наведе напред, протегна ръка през бюрото, здрависа се с нея набързо.

— Мръсен занаят, нали, душко?

Делфин смаяно видя, че Садовски е много висок. Кичури права черна коса, абсурдно дълга, се развяваха в разни посоки. Беше млад, на не повече от двадесет и пет, и лицето му, преливащо от енергия, отговаряше на представата й за ястреб — само очи и нос. Седнал зад бюрото си, той излъчваше повече енергия, отколкото ако, да кажем, се биеше на дуел. Носеше огромни очила с рогови рамки; в един миг ги свали и постави на бюрото, потривайки мястото на носа си, където го бяха притискали.

— Абел няма ли го още? Добре, и без това не го исках тук, но той настояваше. — Говореше бързо, напрегнато. Делфин онемя. Режисьорът използваше фамилиарната форма и се обръщаше към нея с малкото й име! Това можеше да се случи между режисьор и старши член на екипа, когато се познаваха добре, но не и в този случай. И абсолютно никога между режисьор и звезда, освен ако не са стари близки приятели. За какъв по дяволите, се мислеше?

Садовски отново се отпусна върху стола и правейки с ръцете си заслон, така че собственото му лице остана отчасти скрито, мълчаливо я проучваше през очилата си; взираше се в нея, сякаш беше сам в стаята, пред картина, купена в момент на разсеяност, без изобщо да е сигурен дали му харесва.

— Свали си баретата и шлифера! — рече накрая режисьорът.

— Не възнамерявам — решително отвърна Делфин.

— Студено ли ти е?

— Никак.

— Тогава свали си шапката и шлифера — повтори той нетърпеливо. — Искам да те видя как изглеждаш.

— Не сте ли гледали филмите ми? — Делфин наблегна на официалното „вие“, но Садовски не обърна внимание.

— Разбира се. Иначе не бих те наел. Искам да видя как ми изглеждаш на мен, не на другите режисьори. Хайде, душко, побързай. Не разполагам с цял ден.

Все още седейки, Делфин свали шапката си, изхлузи се от шлифера, позволи му да се свлече до талията й; очакваше да зърне как очите му се разширяват от възхищение. Неубеденото, подозрително, не особено одобрително изражение на Садовски не се промени. Той въздъхна.

— Стани и се завърти — нареди рязко. Очите изпод заслона бяха черни, ирисите огромни, зениците малки, сякаш беше хипнотизатор.

— Как се осмелявате? Аз не съм шоугърла!

— Очакваш да падна на колене и да те моля? — погледна я в лицето. — Така май би било по-приемливо, а? Ох, актриси! Нищо ново. Няма да мине, душко, сбъркала си адреса. Тук правя филм, не съчинявам сладки приказки. Без сутиен ли си?

— Никога не нося — излъга Делфин.

— Това ще реша аз. — Садовски я подкани с жест да стане. Делфин наклони глава присмехулно и реши да се надигне; знаеше, че красотата й ще е най-големият упрек за грубите му, безпардонни маниери. Завъртя се едва, оставяйки му време да се почувства жалък. Спести си изражението на триумф, дори лекото повдигане на веждата, когато отново се извърна към него. Беше свалил заслона от пръсти; подпря брадичката си с една ръка и кимна несигурно: — Не знам. Просто не знам… може би да, може би не… струва си да опитам, предполагам.

— За какво говорите?

— Целият този твой малък маскарад, тая ученическа щуротия. Пола и пуловер в стил Шърли Темпъл. Може и да стане. Не е толкова тъпо, колкото изглежда, може и да имаш нещо там… Ще направим костюм Хлое и съответния грим и ще разберем.

— Моля?

Той щракна с пръсти:

— Събуди се, Делфин! Хлое, героинята, която ще играеш, богатата кучка! Нали затова сме тук? Явно си разбрала, че тя трябва да си избере подходящо облекло, за да отклони инспектора от вярната следа след убийството. Това е идея. Симпатична. Детинска, признавам, и, разбира се, съвсем очевидна за хора с малко мозък, но, да, определено симпатична. Прави те да изглеждаш почти невинна. Харесвам актриси, които се опитват да допринесат нещо с въображението си. Разбира се, не прекалено често. Не се надувай, сладур.

— Аз…

— Чудесно. Е, добре, вече приключихме. Можеш да си вървиш. — Садовски се завъртя със стола и обръщайки й повторно гръб, отново се залови да разглежда лентата.

— Имате нужда от подстригване — смотолеви Делфин.

— Знам. Чух вече. Ще трябва да почакам, докато свърша с тая шибана, скапана работа! Донеси някакви ножици и сама го свърши, ако те притеснява. Ще ми направиш чудесна услуга.

— Задник! — изруга Делфин на английски. Садовски рязко се извърна, в погледа му блесна неподправено удоволствие.

— Точно така! Прекрасно! Бях забравил, че си американка. Имам братовчеди в Питсбърг — оттам някъде ли си? „Задник“ — във френския май няма толкова подходяща дума, а? — Махна с ръка, посочвайки към вратата: — Ще се видим в понеделник. Искам те тук рано-рано. И като казвам рано, душко, имам предвид рано. Не се успивай. Честно предупреждение. И последното, което ще получиш.

— А ако се успя случайно? — попита Делфин, задъхана от ярост.

— Не се притеснявай, няма. Няма да искаш да ми създаваш проблеми, душко, защото знаеш, че няма да мине. Прав ли съм? Сега си върви. Нали виждаш, че съм зает?

[1] Богат многопластов сладкиш с пълнеж от плодове, сирене и др. — Б.пр. ↑

[2] Не мога да живея без любов. Сънувам я нощем и през деня. — Б.пр. ↑

[3] „Любовна среща“. — Б.пр. ↑

[4] „Сърдечна история“. — Б.пр. ↑

[5] Награда на името на Триумфалната арка. — Б.пр. ↑

[6] Награда „Диана“. — Б.пр. ↑

[7] „Ден и нощ“ — Б.пр. ↑

14.

Фреди провери шлема си, за да се увери, че е стегната здраво. Тъмни къдри от перуката на Бренда Маршал се развяваха около лицето й, гъделичкаха носа й и влизаха в очите й, докато преглеждаше уредите за управление на малкия стар „Джии Бий“. След почти две години като пилот каскадьор знаеше: безсмислено е да убеждава служителите от гардероба, че никоя жена пилот няма да лети с прелестно разпилени по раменете коси. Крадлата на бижута, която дублираше в „Дама в опасност“, винаги изчезваше от мястото на престъплението по въздух. Със златно сърце и нерви от стомана, героинята бе способна на почти всичко, включително да управлява самолет във вечерна рокля.

Провери височината. Намираше се точно на хиляда и двеста метра, както го беше планирала. Свали ръце от уредите за управление. Внимателно балансира самолета; през този ранен августовски ден на 1938 година във височина времето беше спокойно и машината летеше право напред. От вътрешната страна на ръкава на якето й имаше зашито огледало и Фреди се погледна да провери червилото си. Беше толкова ярко, както и преди час. Готова да започне, тя се огледа за четирите самолета с камери, единият близо отляво, останалите три долу, всеки на различна височина — необходимото разположение, осигуряващо пълен обзор на скока й с парашут. Разклати леко криле, сигнал, че е готова. Това не беше от ония каскади, при които можеше да се направи повторно снимане.

И четирите големи, солидни самолета й отговориха със сигнал, означаващ, че камерите са включени. Е, добре, Бренда, време е да се размърдаш, каза си Фреди и лицето й доби напрегнат израз, който бързо се промени в решителен. Грабна кадифената торбичка, пълна със скъпоценни камъни, напъха я в якето си и бързо вдигна ципа.

— Довиждане, момчета и момичета, няма страшно! — извика Фреди; репликата бе толкова неправдоподобна, колкото и самият сюжет. Видя камерата в най-близкия самолет — обективът улавяше движението на устните й, докато произнасяха думите; по-късно Бренда Маршал щеше да ги повтори. Потърси яркочервеното копче, разположено отстрани на таблото; след петнадесет секунди трябваше да се възпламени динамитът, тогава щеше да е достатъчно далеч, недосегаема за отломките от експлозията. В момента, в който натисна копчето, Фреди се измъкна от самолета, като внимаваше да не я подхване течението, и започна свободно да пада надолу. Щом преброеше до десет, трябваше да отвори парашута си.

„Едно… две… три…“ — броеше тя, посягайки към въженцето за отваряне на парашута. Не успя. Над нея дванадесет секунди по-рано и все още много, много близо, избухна самолетът. Ударната вълна от преждевременната експлозия я зашемети. Фреди изгуби съзнание. Падаше отпуснато, парче неподвижна плът в костюм за летене, насочило се към земята. Когато дойде на себе си, нямаше представа колко дълго е била безпаметна. Мигновената й реакция беше да дръпне халката на въженцето. Големият чадър от бяла коприна се разтвори и миг по-късно падането й се забави. Не се беше подпалила, с облекчение осъзна тя, изглежда, се бе измъкнала от обсега на огнения взрив. Залюля парашута — проверявайки небето над нея. Дали нямаше да я цапардоса някое парче от самолета? Във въздуха наоколо хвърчаха остатъци, но се намираха на сравнително безопасно разстояние. Трите машини с камерите, изглежда, все още поддържаха стабилен курс.

Този път получиха повече, отколкото са платили, помисли Фреди, докато се взираше нагоре — искаше да огледа състоянието на благословения парашут. Проблясващи пламъци, причинени най-вероятно от пръски гориво, обримчваха големи, зеещи дупки на много места по целия купол и бързо се разширяваха, изяждайки коприната, предназначена да спаси живота й. Погледна към земята. Изчисли, че има да пада още около шестстотин метра, преди да се приземи. През това време парашутът щеше да изгори до шушка; пламъците се разгаряха още повече от движението надолу. Дори и да не изгореше напълно, остатъците от купола нямаше да забавят падането.

Да се отвори парашут бе лесно — затварянето му във въздуха беше дяволски невъзможна работа, яростно мислеше тя и дърпаше към себе си всички въжета, които можеше да стигне с ръце. Постепенно парашутът отстъпи, въжетата в основата не позволяваха на въздуха да прониква в него. Летеше все по-бързо и по-бързо. Сега единствено издутият връх на копринения чадър забавяше падането. Всичките й сетива бяха съсредоточени към избора на подходящ момент за освобождаване на въжетата, това щеше да позволи на парашута да се отвори, преди да е изгорял, и да прекъсне падането й.

Видя Мак да тича към мястото, където щеше да се приземи. Разтвори ръце, отпусна конопения възел от хватката си. Коприната се изду наново с плясък, но земята продължаваше да се приближава твърде бързо, опасно бързо. Приземи се тежко, тялото й се удари лошо. Лявата китка и десният й глезен се счупиха едновременно и след това, все още борейки се със здравата си ръка да прогони въздуха от парашута, Фреди припадна. Когато се свести, видя, че Мак беше върху нея, за да спре конвулсиите й, и че камерите все още бръмчаха. А някъде отдалече сякаш гласът на режисьора крещеше:

— Продължавайте, продължавайте, ще го вмъкнем в сценария.

— Нали обещаваш, че в очите ми няма да влезе сапун? — загрижено попита Фреди, докато коленичеше гола до кръста върху пода на банята. Глезенът и ръката й все още бяха в гипс, не трябваше да ги мокри.

— Защо ще ти влиза сапун в очите? — учуди се Мак.

— Случайно… кошмарно е… Колкото и да се стараеш да измиеш нечия коса внимателно, винаги влиза сапун в очите. Нищо не мразя повече от това — отвърна тя.

— Обичаш да скачаш от самолети, но мразиш да ти мият косата?

— Започваш да ме разбираш.

— Наведи си главата, стисни силно очи и не се безпокой.

— Чакай! — рече Фреди уплашено. — Не сапунисването, плакненето е опасната част. Как ще го направиш?

— С тази тенджера. Много е просто. Пълня я с топла и студена вода от крана и я изливам върху главата ти.

— Иди да донесеш кана с чучур — нареди тя. — Тенджера… само на един мъж може да му хрумне подобна идиотщина.

— Какво ще кажеш за лейка? С нея ще мога да разпределям водата напълно — капка тук, капка там…

— Страхотно. Всъщност не, ще трае много дълго. Просто кана.

— Не мърдай от тук, Фреди. Връщам се веднага!

Изтича по стълбите в кухнята и намери кана. Знаеше, че не е редно да се суети около нея като майка, но толкова се радваше да я види отново вкъщи, че бе готов да измие косата й кичур по кичур с четка за зъби, стига тя да го поискаше. Тежките, несиметрични гипсови отливки подчертаваха нежните, деликатни очертания на краката и китките й и сякаш не й пречеха да подскача наоколо. Страхуваше се да не падне и да си счупи още нещо. Беше толкова храбро, чудесно, непобедимо, това негово безценно момиче — мислеше си той, изкачвайки стълбите по три наведнъж.

След като я изми, Мак вдигна Фреди на ръце и въпреки протестите й я отнесе в леглото им; после започна да бърше косата й с кърпа. За щастие бе подстригана по-късо, отколкото преди да започне работа като пилот каскадьор; толкова често й се налагаше да пъха косата си под перуки, че от време на време я орязваше за по-голямо удобство; все пак той се затрудни с щръкналата маса от заплетени кичури, но успя да я среши, подхващайки внимателно всяка от влажните къдрици. Фреди го погледна с уголемени, мечтателни очи; наполовина дете, наполовина жена, като ангел на Леонардо да Винчи в религиозна сцена, помисли Мак.

— Къде си овладял тази техника? — попита тя.

— Като дете имах голямо, миризливо, космато куче.

— Никога не си ми казвал — рече Фреди с укор.

— То избяга.

— Това е най-тъжната история, която съм чувала — избъбри Фреди и избухна в сълзи.

Изненадан от реакцията й, защото само се бе пошегувал, Мак се опита да й обясни, че това всъщност не е вярно, но колкото повече я прегръщаше, толкова по-силно избухваше плачът й. Накрая риданието премина в слабо хълцане.

— Горкото, горкото кученце! — подсмърчаше в ръцете му Фреди.

— За какво беше всичко това? — попита Мак, когато тя се успокои.

— Не знам — отвърна Фреди приглушено в обятията му.

— Мисля, че беше закъсняла реакция на инцидента — предположи Мак.

Тя седна и му отправи подобие на усмивка, поклащайки отрицателно глава.

— Не. Не може да е това. Премислих целия инцидент най-подробно. Работниците, които поставиха динамита, трябва да са объркали дължината на фитилите, макар че едва ли ще си го признаят. Единствено фитилът може да е. Всичко друго мина чудесно.

— Фреди, да си го обясниш е едно, а да се сблъскаш с него емоционално, да знаеш, че действително се е случило с теб, е съвсем друго. Макар все още да отказваш да го осъзнаеш, това беше голям шок за теб!

— Не съм казала, че не е шок. На всичкото отгоре си съсипах най-хубавия парашут. Преживявала съм и други инциденти, и преди съм си счупвала кости. — Самохвалството й си оставаше същото.

— Фреди, кога ще се откажеш от каскадьорството? — рече Мак мрачно.

— А ти кога ще се ожениш за мен?

Настана мълчание. От осемнадесетгодишния рожден ден на Фреди насам, почти от половин година, тя няколко пъти бе споменавала за женитба. Но го правеше безгрижно и повърхностно, по начин, който все още позволяваше на Макгайър да повдига подигравателно вежди, сякаш думите й не бяха нищо повече от дръзка шега. Сега тя зададе въпроса с тон, който сериозно и неотстъпно изискваше отговор. Бе се страхувал точно от този момент, който бе приближавал неизбежно и с всеки изминат месец. Поколеба се и накрая, поклащайки глава, отвърна:

— Фреди, виж…

— Не харесвам отговори, които започват по този начин. Кога, Мак?

— Фреди, скъпа, аз…

— Погледни ме. Кога, Мак, кога?

— Не мога — рече той измъчен. — Не мога.

— Не си женен. Какво означава „не мога“. Можеш, нищо по-просто няма, можем да отлетим до Лас Вегас днес и до залез-слънце ще сме оженени. Искаш да кажеш, че няма да го направиш, нали?

— Искам да кажа, че няма да го направя. Няма да е честно, Фреди. Непростимо ще е. Ти си само на осемнадесет, аз съм на четиридесет и две — дели ни цяло поколение, прекалено стар съм за теб!

— И чудесно знаеш, че това за мен нищо не значи — отговори тя бурно. — Никога няма да обичам друг, освен теб. Никога няма да се омъжа за друг, освен за теб. Никога, кълна се. Колкото и да остаряваш, никога няма да се отървеш от мен, знаеш го, Мак. Ще вися край теб и когато си на сто, а аз наближавам осемдесетте. Колкото поостаряваме, толкова разликата ще намалява.

— Фреди, това е най-абсурдният аргумент и е глупост. Все още си дете — знам, знам, но е истина — и целият ти живот на млада жена е пред теб, а аз съм мъж на средна възраст, преживял съм вече най-хубавите си години. Такава е реалността.

— Не е честно! — прекъсна го тя, страстно отхвърляйки несправедливостта.

— Дявол да го вземе, нима мислиш, че не знам! Не беше честно да те любя, да съм първият ти мъж, защото ако тогава бях спрял, тази история никога нямаше да се случи. Обвинявам се всеки проклет божи ден, че бях слаб, но съм влюбен в теб толкова отдавна, че не можах да устоя, и все още не мога… освен за това. Няма да се оженя за теб, Фреди. Няма да е редно.

— Нищо чудно, че кучето ти е избягало — някак безгрижно рече Фреди. — Добре де, бездруго не ми се жени. Просто си помислих, че трябва да направя от теб честен човек, но ти си такъв безподобен стар моралист, че си промених решението.

— Знаех си, че ще откриеш светлинката. — Мак лъжеше толкова свободно, както и тя. — Искаш ли да те измия с гъбата?

— Не. Все още ми държи влага вчерашното миене. Можеш да провериш, ако не ми вярваш. Хайде, не ме е гъдел.

— Днес сутринта Делфин ми зададе странен въпрос — заяви Анет дьо Лансел на съпруга си и потъна в мълчание.

Виконт Жан-Люк дьо Лансел въздъхна с доволното примирение, което можеше да се постигне само след десетилетия брачен живот. Знаеше, че каквато и странна забележка да е направила Делфин, съдено му е да я чуе с най-малките подробности, подплатена с разсъждения и коментар върху човешката природа, толкова несъществени по отношение на казаното, колкото и една-единствена буква от дълъг средновековен ръкопис; за да бъде удостоен с основната информация обаче, трябваше да прояви нужното любопитство. Като начало той се подкрепи с добре изстудено шампанско; една чаша преди лягане в тази топла августовска нощ на 1938 година щеше да му подейства добре.

— Искаше да знае, само хипотетично, разбира се, дали има сигурен начин да разлюбиш някого — изплю камъчето Анет дьо Лансел с очаровани, но и тревожни нотки в гласа.

— Ти какво й каза — попита виконтът, заинтригуван против волята си.

— Жан-Люк, ти май нищо не разбираш. Щом иска да разлюби някого, тя явно е влюбена в някой неподходящ. А щом се съветва с мен, значи вече нищо не може да измисли.

Човек, независим като Делфин, не би поискал съвет от баба си при други обстоятелства.

— Не бих казал, че е способна да се влюби — отбеляза Жан-Люк, донякъде изненадан.

— Жан-Люк! — Анет бе искрено шокирана.

— Никога не съм срещал момиче, толкова малко подвластно на емоции, още по-малко на несподелени. Разиграва тази странна роля, откакто ни дойде на гости. Мислех, че е нещо свързано с театралната й кариера.

— Не театрална, скъпи, филмова.

— Същото е, куп глупости. Все още очаквам да чуя какъв съвет й даде.

— Казах й да си представи, че ако някой, някой предполагаем е влюбен, а не иска да е, трябва да си представи колкото може по-образно, че въпросният мъж притежава всички възможни напълно отвратителни навици, които обаче тя ще открие, когато вече е твърде късно; отвърна, че идеята е добра, но ми се струва, че не възнамерява да я опита; мисля всъщност, че това не е лош съвет, нали? Благодари ми с нейния си много сладък, тъжен маниер и отмъкна колата на горкия Гийом за самотна дълга разходка.

— Хм. — Жан-Люк взе ръката на Анет. По-големият им син беше починал от рак преди три месеца, неоплакан от жена и деца, с които така и не се сдоби. Той болезнено липсваше на родителите си, а и на всички работници в лозята. Те го обичаха, въпреки че не беше лесен.

— Хайде, мила моя, не се тревожи — рече виконтът. — При момичетата на тази възраст любовта не е нещо сериозно. Делфин ще го преодолее, каквото и да е то.

— Тя е на двадесет, а не на четиринадесет, Жан-Люк. Достатъчно голяма за… Ох, не мога да не се тревожа.

— Просто не се занимавай с това, Анет, умолявам те. Последния път, когато се зае с проблемите на Делфин, дадохме вечеря и виж до какво доведе тя — предупреди я Жан-Люк дьо Лансел и се приготви да се покатери на високото старо легло, споделяно от двамата почти шестдесет години.

Делфин седеше до прозореца на стаята си, гледаше навън към великодушната, бременна августовска луна и горчиво се проклинаше. Такова нещо не можеше да й се случи! То противоречеше на възгледите й да извлича максимално удоволствие от живота; на придобитото с годините умение да постига и задържа властта си над мъжете; на цялата й изтънченост, култивирана още от колежа, до мига, когато под ръководството на Бруно се превърна в истинска светска дама на Париж; на всичко, което бе научила за тялото си и най-вече за това как да го задоволява с половин дузина любовници.

Противоречеше на волята й. И най-лошо от всичко — противоречеше на инстинктите й за самозащита.

Не можеше да се е влюбила в човек като Арман Садовски! Тя заудря с юмруци по перваза на прозореца. Човек не можеше дори да харесва мъж като Арман Садовски. Но тя го беше харесала, беше се влюбила!

Кога бе станал този абсурд? Може би през първите седмици, след като почнаха снимките и тя осъзна, че благодарение на помощта му играе истински; играта й повече не бе резултат на неконтролируема сексуалност и не бе необходимо както преди възбудата на самовлюбеното момиче от екипа, светлините и камерата да изпълва по някакъв начин сценичното й поведение със съдържание.

Щом заработиха заедно, Делфин забрави за съществуването на екипа. Тези хора бяха там просто за да изпълняват заповедите на други. Светлините се включваха единствено за целите на осветлението, камерата работеше, за да я снима. Откакто започна този филм, мъж не я беше докосвал.

Да, чувствата й може би бяха чисто професионално преклонение пред големия талант. Не беше рядко такова възхищение да се сбърка с любов. Всеки знаеше, че трябва да си малко влюбен в режисьора си. Режисьорите обикновено бяха изключително привлекателни хора. Твърде често те получаваха работа и заради личния си чар. Мъничко влюбена, помисли Делфин, просто мъничко влюбена. Това беше приемливо. Но в такъв случай всичко трябваше да свърши с приключването на снимките през юни, а вече минаха месеци оттогава. Дори трябваше да си е намерила любовник досега — ако бе мъничко влюбена — и да се е излекувала.

Кога се зародиха чувствата й? Навярно, когато осъзна, че от всички мъже, срещани досега, Арман Садовски е най-малко впечатлен от нея. Най-малко не беше точната дума, помисли Делфин. Казано направо, той изобщо не бе впечатлен. Ако беше показал поне някакви признаци на слабост, познати й толкова добре, нейната така наречена любов щеше да се стопи. Или всичко бе почнало, докато работеха над филма реши тя, бързо отклонявайки поглед от луната. Може би бе покорена от властното излъчване на силния му характер. Той знаеше какво точно да иска от хората — принуждаваше ги, развеселяваше ги, убеждаваше ги, използвайки неукротимата си енергия, за да получи накрая от тях онова, което бе необходимо за филма.

Тогава защо и другите актриси не полудяваха по него? Нарочно бе прекарала часове в общи приказки с тях, всички говореха за Садовски свободно. Той ги интересуваше, но само като режисьор. Бяха почти сигурни, че не е женен, мислеха, че няма и някаква сериозна връзка, знаеха, че семейството му е дошло във Франция от Полша много отдавна; допускаха още и че е евреин, но кой можеше да бъде сигурен в това при поляците? Не бе проявил особено внимание към никоя от жените в екипа. Изобщо хиляди предположения и догадки, но само толкова.

Опитай се да бъдеш честна поне веднъж в живота си, каза си Делфин яростно. Всичко започна, когато той свали очилата си и те погледна. Нима трябваше да направи само този жест, за да те накара да се влюбиш? Завъртя се със стола си и те погледна. Лесна плячка. Витаеща в облаците лесна плячка, ето какво си. И какво възнамеряваш да правиш сега?

В края на август гипсът беше свален и на Фреди й стана ясно, че не след дълго ще се възстанови напълно. Нае си рехабилитатор, за да я раздвижи, и сега се оправяше без чужда помощ, а Мак можеше да я остави сама вкъщи и да се върне към обичайните си задължения.

През последния ден на септември 1938 година Фреди отново излетя със собствения си самолет. С първите по-големи суми, спечелени от нея, тя бе направила началната вноска за страшно екстравагантния състезателен „Райдър“ — с напълно аеродинамична форма, задвижван от мощния 450 конски сили двигател „Туин Уосп Джуниър“ на Прат и Утни. Беше боядисан целият в бяло и колесниците му се прибираха автоматично. Кабината имаше по-голяма видимост от всичките, в които бе летяла досега. С него бе спечелила първите си трофеи на международното въздушно състезание в Сейнт Луис през май 1937 година. Бори се храбро и във въздушния маратон Истрес[1] — Дамаск — Париж през август 1937; пристигна трета, забави я буря над Алпите. През ноември 1937 пък взе участие в състезанието от Ванкувър до Аква Калиенте, Мексико — постижението й беше пет часа и осем минути, класира се само на четиринадесет минути след Франк У. Фулър младши. Не й достигна четвърт час до победата, но нямаше от какво да се срамува. В началото на 1938 година спечели и някои първи места в местни състезания.

В момента летеше успоредно на брега към Санта Круз и се питаше дали да зареже работата във филмите и да се посвети на състезателната дейност и рекордите. Бе пропуснала Националните въздушни надпревари заради инцидента, но не й пукаше. Какво като Кокрън бе спечелила Бендикс? На Фреди й стигаше и това, че лети. Не изпитваше нужда да доказва никому нищо, помисли тя, докато изучаваше странните фигури, образувани от облаците; нямаше желание да се боричка за победната минутка, не се интересуваше и дали управлението й в момента е небрежно, дали от мързел се оставя да лети над Пасифика — тази сутрин особено красив в бледолилавата си одежда; той й подсказваше къде е, не й бе необходима помощта на картата.

Непосредственият, прост физически контакт със самолета й бе липсвал повече, отколкото можеше да осъзнае; беше й липсвал бодрият шум на двигателя — това не бе бучене, екот, тракане или туптене, а несравним с нищо друго звук на самолетен двигател. Бяха й липсвали силният мирис от кожената седалка, усещането, че предпазният колан обгръща тялото й, услужливото присъствие на ръчката за газта под дланта й и лостът, и педалите за управление. Беше й липсвала машината й.

До днес не бе осъзнала напълно онази двойственост на усещането при летенето. Можеше да изпълни цели страници с лирични описания на небето, с безкрайни разкази за това как изглежда земята отгоре, но без личния контакт с машината впечатленията й почти по нищо нямаше да се различават от тези на който и да е пасажер. Ако не пилотираше, тя нямаше да е свободна. Бе толкова просто. Това бе единствената истинска свобода, която познаваше, и никога не бива да загубва за дълго усещането за нея.

Известно време летя, без да ангажира съзнанието си с нищо конкретно, оставяйки рефлексите й да я заместят в управлението; иначе потъваше в неназовимото, примитивно чувство, което я свързваше със самолета й.

Накрая Фреди усети глад и погледна към картата; трябваше да намери най-близкото летище, където да обядва. Щеше да е в Санта Круз след по-малко от половин час. Белият „Райдър“ можеше да развие двеста и петдесет мили в час, стига тя да поискаше, а кафенето в летището на Санта Круз беше добро. Как бе забравила да си вземе сандвич! Дори това незначително напрягане в ден като днешния да насочи самолета към малкото градче щеше да й дойде много, но бе за предпочитане пред глада.

Боже, какво щастие изпитвам, помисли Фреди, докато се приготвяше за снижение. Не само защото летеше. Причината бе Мак. Кога ли не е бил Мак! Миналата вечер й се прияде сладолед, той скочи в колата и донесе такова количество, което, естествено, не можаха да изядат; тя каза, о, каза го някак безгрижно и шеговито, без ни най-малък намек, че от него би излязъл чудесен баща! Той дори не се намръщи. Нито запротестира, че е твърде стар, нито спомена някой от абсурдните си скрупули. Каза само: „Нямам нужда от друго бебе, щом имам теб“, но в очите му се мярна нещо и тя разбра — докоснала е чувствителна струна. Навярно умираше да има деца, но не смееше да го осъзнае. Точно в онзи момент тя се убеди обаче, че дори ако трябва, ще забременее, но ще успее да го накара да се ожени за нея.

В последния ден на септември 1938 година Пол дьо Лансел с тревога четеше вечерните вестници. През целия месец го беше занимавало единствено политическото положение в Европа. Според повечето калифорнийци то не беше нищо повече от безкрайните боричкания в далечни страни, от чиито разправии гледаха да се интересуват колкото може по-малко.

През този септември обаче заплахата от война бе на три пъти съвсем реална. В началото на месеца Хитлер поиска анексиране на чехословашките Судети, изоставяйки предишната позиция за защита на правата на германското малцинство, населяващо този район, толкова богат на мини, индустриални предприятия и военни укрепления.

Три пъти британският министър-председател Невил Чембърлейн беше летял до Германия да усмирява диктатора. Чехите желаеха да защищават страната си, но в Европа те бяха единствените готови да воюват освен Сталин, който пък изобщо не бе в сметките. Съюзниците на Чехословакия — Великобритания и Франция — нямаха охота да се бият, и то само двадесет години след като милиони техни мъже бяха умрели за нищо през Световната война. На тринадесети септември Хитлер и Чембърлейн със съгласието на Даладие, премиера на Франция, подписаха Мюнхенското споразумение. Този път здравият разум беше победил.

— Да благодарим на Бога за това — рече Пол на Ив.

— Наистина ли вярваш, че няма за какво повече да се безпокоим?

— За жалост, винаги има за какво да се тревожим… но този къс хартия поне показва добра воля. Чуй само, скъпа — взе той отново вестника. — „Смятаме споразумението, подписано миналата нощ, както и англо-германското споразумение за флотата за символ на желанието на нашите два народа никога повече да не воюват помежду си.“ Налага се да призная дори аз дипломатът циник, че това звучи като стъпка в правилната посока.

— Ами чехите?

— Франция и Великобритания са се обвързали с обещанието да защищават целостта на страната им. Чехите винаги са били проблем, но не чак такъв, че заради тях да започне друга война. Е, сега вече може да помислим за собствените си планове. Какво ще кажеш, скъпа, в края на октомври ли да организираме пътуването си до Франция, или да го оставим за началото на пролетта?

— Колко отпуск можеш да вземеш?

— Ако изчакаме до пролетта, ще имаме на разположение няколко месеца; а ако отидем сега, през октомври, може да е вече малко късно за гостуване в Шампан.

— Добре щеше да е, ако можехме да заминем, когато почина Гийом — рече Ив замислено.

— Имаш право. Но писмата на баща ми са съвсем ясни. И дума не иска да чуе да изоставя дипломатическата си работа заради семейния бизнес. Изглежда чувства, че от мен ще има повече вреда, отколкото полза — обезсърчено заключи Пол. — Истина е, не знам много за производството на доброто шампанско, нито пък за това как да го продавам, но никога не е късно да се науча. Пише, че майсторите му могат да заместят напълно Гийом. Техните бащи също са работили при него, а дядовците им при баща му и това продължава от време оно — като семейство Мартин например, тримата работници от избите, на които той абсолютно се доверява. Татко е още твърде силен, за да се откаже да управлява нещата, както си знае, твърде силен е и държи на своето.

— Не знам как на петдесет и три би се приспособил към живота на земеделец? — изрази съмнение Ив. — И то в място, където краят на октомври е понякога неприятно студен, а пролетта, в най-добрия случай, идва след пет дълги месеца?

— Да не би да намекваш, че Калифорния ме е изнежила?

— Случва се и на най-добрите между нас. Дори на французите. В кръвта ти настъпва някаква химическа промяна, ако живееш тук дълго — както става и на тропиците. Един ден, и то твърде скоро, домът на Ланселови и Валмон ще принадлежат на теб, независимо харесва ли ти или не перспективата. Или дали се харесва на мен. Честно казано, се страхувам доста от тази мисъл. Защо да избързваме? Мисля, че трябва да изчакаме до пролетта. Можем да прекараме един месец с Делфин в Париж и още един месец в Шампан.

— Прието. През май в Париж с Делфин, а през юни в Шампан при родителите ми, за да научим как точно пчелата се люби с гроздовия цвят — развесели се Пол.

Бе успял за пореден път, помисли Ив, да отклони разговора така, че да не се докоснат до въпроса за другата им дъщеря, която живееше, както той навярно се досещаше, само на няколко мили от тях. Но ако Пол не желаеше да знае нищо за това, Ив не възнамеряваше да му го натрапва. Достатъчно беше, че той се бе освободил от яростта, обхванала го в първите месеци след напускането на Фреди, и че отново обичаше жена си нежно както преди. Темата за Фреди беше нещо като негласно, неписано споразумение — отдавна бяха решили да не воюват помежду си заради нея.

В началото на септември Делфин започна нов филм. Надяваше се този път да се случи нещо, което да я отърве от нейната идея фикс; беше сигурна, че чувството й към Садовски е идея фикс, а не любов.

В края на месеца обаче осъзна, че е в по-голяма беда, отколкото предполагаше. Все още можеше да играе. Помагаха й талантът и техниката, придобита през последните две години на почти непрекъсната работа. Независимо колко сложна бе сцената, щом партньорът й подхвърлеше „топката“, тя винаги я улавяше. Камерата продължаваше да открива върху лицето й повече чувства, отколкото всъщност тя изпитваше. Новият й режисьор бе във възторг от нея, тя намираше воденето му задоволително, ако и да не бе вдъхновяващо. Абел уреждаше да почне филм с Габен; бъдещето й се усмихваше.

Настоящето обаче буксуваше. Лягаше си твърде късно и заспиваше трудно, мислеше непрекъснато за Садовски. Събуждаше се твърде рано, рязко излизаше от съня и пак с мисълта за Садовски. През деня отново мислеше за Садовски. Не можеше да продължава така.

Имаше само един начин да развали магията: да тръгне директно срещу този мъж. Нейната идея фикс нямаше да устои на реалността, но трябваше първо да я изложи на открито, на лечебната дневна светлина. Ако му признаеше чувството си, а той се окажеше невъзприемчив, това сигурно щеше да я изведе от неестественото й състояние. Още по-добре беше да я съжали. Разбира се, ще е достатъчно долен да й го каже. Съжаление! Това щеше да оправи нещата.

Телефонира му и го помоли за съвет във връзка с новия си филм. Затруднение с режисьора.

— Виж, душко, страшно съм зает, но щом имаш проблем, ще се опитам да намеря време. Чакай ме в Лип в осем и половина — не, по-добре да ям на снимачната площадка, преснимаме нещо много сгафено. Ела към десет вкъщи. Ако не съм си у дома дотогава, значи съм убил някой актьор. Знаеш ли къде живея? Добре, ще се видим довечера.

Дали знае къде живее? Знаеше от шест месеца, беше минавала покрай дома му десетки пъти с надеждата да се сблъска с него; можеше да стигне дотам с автобус, с метрото или пеша. В състояние бе и да пълзи, ако се наложеше, пресичайки цял Париж. Делфин обаче поръча такси, тъй като не искаше шофьорът й да става свидетел на евентуалната й нощна любовна неудача.

Нямаше смисъл да полага особени грижи за облеклото. Каквото и да си сложеше, на Садовски щеше да му е все едно. От друга страна, за разтурване на магия най-подходяща изглеждаше черната рокля. Нещо монашеско. Строго, сурово. Новата й Шанел, само с един гердан от перли. Най-най-добрите, които миналата година бе купила по съвета на Бруно… Не, пак започваш, невъзможна глупачко! Делфин се скара на себе си, зъбите й тракаха въпреки топлината в стаята. Обличаш се, за да очароваш мъж, който не може да бъде очарован! Но нейната Шанел щеше да направи нещо за собственото й самочувствие, разсъждаваше тя, докато се вмъкваше в черната, с ниско изрязано деколте рокля за коктейл — хита на есенната колекция. Изправяйки се пред съда, военните носеха парадните си униформи. Дори Мата Хари се бе погрижила да изглежда красива на екзекуцията, продължи разсъжденията си Делфин, като едновременно полагаше грима с треперещи, но ловки ръце и подреждаше косата си. Скоро изглеждаше дори по-млада от двайсет и по-хубава от всякога. Очите й бяха така изплашени, а сърцевидното й лице — толкова тъжно.

Уви се в черното, демисезон палто на Шанел и реши да не слага шапка. В таксито, пресичайки Сена към Левия бряг, тя си помисли, че повече от всичко в момента е нужен сценарий. Едно разтурване на магия, истинското разтурване винаги ставаше по сценарий. Нея нямаше какво да я ръководи освен убеждението й, че или трябва да се отърве от своята идея фикс, или ще й се случи нещо лошо.

Арман Садовски живееше почти над „Chez Lipp“[2] в стар и доста занемарен жилищен блок в съседство с булевард „Сен Жермен“. Делфин замислено погледна към тълпите по терасата на кафене „Флор“; щастливи хора, наслаждаващи се на последните топли нощи на есента. Тя се извърна от приятната гледка и се насили да звънне на тежката входна врата. Попита портиера на кой етаж живее Садовски и заизкачва стръмните, непокрити с килим стълби към високите части на сградата.

Арман Садовски широко отвори вратата на апартамента си секунда след позвъняването й. Беше по риза, без вратовръзка и небръснат. Изглеждаше странно възбуден.

— Какво мислиш за това? — бързо, без поздрав попита той, протягайки вечерния вестник.

— Нямах време да го прочета.

— Май ще има мир. Явно и германците като нас не желаят война. Хитлер най-после е подписал споразумение.

— Може би не му се иска да атакува линията Мажино.

— А, значи дори и ти знаеш за линията Мажино? Изумително! — Той се ухили, направи й знак да влезе.

— На този свят всеки знае за линията Мажино. Французите само за това говорят. Ах, всъщност за какво дойдох?

— За съвет. Каза, че имаш затруднения с новия си режисьор.

— Случаят не е точно такъв.

— Допусках. По-вероятно е той да има затруднения с теб. Нещо за пиене?

— Джин, просто ми го налей в една чаша.

— Американци — поклати глава той. — Само американците пият чист джин.

— И англичаните също — отвърна Делфин уморено; мозъкът й отказваше да работи.

— Хей, душко, седни. Забравих си маниерите. — Подаде й чаша и посочи към голямо кожено кресло. Тя дори не огледа голямата, разхвърляна стая, просто се отпусна в креслото и отпи от чашата.

— И така, защо дойде? Какъв е проблемът?

— Обичам те.

Излезе по-лесно да го каже, отколкото бе очаквала. Каза го на френски, а това винаги й помагаше, сякаш я скриваше зад маска. На английски думите щяха да звучат непоносимо. Пресуши чашата и заби упорит поглед в празното й дъно.

Садовски замислено свали очилата си, вгледа се мълчаливо в нея.

— Май наистина е така — рече накрая с тон, потвърждаващ всичко, което тя толкова дълго се бе насилвала да разбере.

— Не си ли поне изненадан? Боже мой, какво его! — гневно повдигна глава Делфин.

— Доста време ти трябваше да стигнеш до тази констатация — продължи той, сякаш не я бе чул и продължаваше стар разговор, започнат с някой друг.

— Говорил ли си за мен с общи познати? — попита Делфин подозрително.

— Защо да говоря?

— Няма значение. Е, добре, сега знаеш. Имаш ли да ми кажеш нещо?

— Ти си неописуемо разглезена.

— Знам това. Нещо друго? — настоя Делфин отривисто. Магията нямаше да се развали така. Ох, ако Садовски я бе съжалил! Защо, по дяволите, си свали очилата? Искаше й се да погали слабите отпечатъци, които те бяха оставили на носа му между очите, тези забележителни очи, късогледи, далекогледи или каквито и да са. Искаше й се да потрие лицето си в четината на жалката му еднодневна брада, искаше й се да сграбчи твърде дългата му рошава коса и да го придърпа към себе си, да го притисне към устните си.

— Ти си ужасно привилегирована. Не си направила нищо да го заслужиш, освен че си възмутително привлекателна. Винаги си била, винаги ще бъдеш и винаги ще се възползваш от това.

— Вината не е моя. Какво мога да направя?

— Не казах, че е твоя, казах, че е ужасно. — Садовски се умълча, размишлявайки.

— Какво общо имат разсъжденията ти с моите чувства към теб? — насили се Делфин отново да произнесе думите. Изглежда, преди малко не им бе обърнал достатъчно внимание.

— Първо на първо чух, че си накарала доста мъже да страдат.

— Имам ли вина, че хората се влюбват в мен? Не мога да отвръщам на любовта им по команда. — Делфин заемаше отбранителна позиция.

— Разбрах, че от сексуалните афери се измъкваш като змиорка. Когато решаваш да го удариш на живот, поставяй предупреждения за буря, душко.

— Никога не съм се влюбвала до този момент — рече Делфин, надявайки се, че думите й могат да прозвучат като извинение.

— Това не е извинение.

— Сякаш чувам майка си.

— Нищо лошо! Разбрах, че си се специализирала по режисьорите и от време на време с по някой продуцент за десерт.

— Звучи отвратително.

— Но е вярно. Излязла ти е приказка. Не е особено интересно да ставам част от лекомисления ти живот, още един от режисьорите, удостоени с честта ти.

— Никога не съм те молила за това! Не съм направила и един-единствен намек, докато работехме заедно. Ти повече не си ми режисьор. Не разбираш ли? Аз те обичам!

— Разбирам, душко, даже много добре. В теб има нещо демонично. Честно казано, караш ме да изпитвам адски страх.

— Сладур! Това беше всичко. Тръгвам си. — Делфин се изправи.

— Седни. Не съм свършил още! Не ти ли е чудно откъде знам, че ме обичаш?

— Пет пари не давам! Ти анализираш всичко. Твоята работа е да знаеш как се чувстват хората. Навярно неведнъж съм се издавала… Пък и какво значение има? Да не смяташ да правиш семинар на тема „Портрет на нежеланата любов, така както го е видял превъзходният режисьор Арман Садовски“?

— Замълчи, Делфин. Говориш прекалено много!

— Толкова си доволен от себе си, та чак ми се повръща. Съжалявам, че изобщо дойдох тук. Трябваше да знам, че е безсмислено.

— И аз те обичам — изрече Садовски бавно. — Обичта ми е по-голяма, отколкото страха, който изпитвам от теб. Затова знам, че казваш истината.

— Ти? Обичаш ме? — Делфин заговори бързо, припряно. — Не е възможно да ме обичаш. Ако ме обичаше, щеше да ми кажеш. Нямаше да се налага да идвам тук… и… да ти се хвърлям в краката.

— Надявах се, че ако наистина ме обичаш, все някога ще ми го кажеш.

— Ако?

Боже, защо говореха? И защо не му беше сърдита вече? Защо го слушаше така, сякаш животът й зависи от това?

— Как можех да бъда сигурен, докато работехме заедно? Можеше да е просто част от твоя добре познат талант.

— О-о!

— Говоря съвсем сериозно.

Двамата седяха с лице един към друг, загледани в пода, очаровани, смутени, ликуващи, със завързани езици, с изтрито минало, с неизвестно бъдеще, докато светът се въртеше наоколо им, въртеше се и сякаш се променяше.

— Кога — поиска да узнае най-после Делфин, отстъпвайки отново към познатото минало; нужна й бе опора в объркващото настояще. — Кога се влюби в мен?

— Няма значение.

— Трябва да ми кажеш.

— Страшно е глупаво.

— Кога? — Делфин беше неумолима. Той й дължеше обяснението.

— Когато се обърнах и те погледнах в моя офис оня първи ден, онази първа среща… Не знаех нищо за теб. Дори в Холивуд няма да се хванат на подобен елементарен номер.

— Аз бих се хванала. Но защо? Защо се влюби в мен?

— Кой сега ще анализира всичко?

— Аз съм в правото си — настояваше Делфин, повече от сигурна, че е така. — Защо?

— Обикнах те, душко, не знам защо. Няма особена причина, просто любов от пръв поглед. Бог да ми е на помощ. Повярвай ми, беше неволно. Ела насам.

Щом мога да се шегувам с него, помисли тя, значи идеята фикс е унищожена! Сега това бе една обикновена, проста, безценна, съвършена любов. Благословена.

— Ех, актриси! — Садовски стана, направи една голяма крачка и я дръпна нагоре. Обви ръцете си около врата й и разкопча перлената огърлица. — Остави я някъде, прекалено е хубава, за да я изгубиш в тая бъркотия.

— Няма ли да ме целунеш?

— Всичко с времето си. Първо трябва да те съблека. Копче по копче. Трябва да внимавам с роклята ти, прекалено подходяща е.

— Подходяща за какво?

— За сцената, в която момичето отива да каже на мъжа, че го обича, разбира се. Толкова интелигентна рокля е, толкова строга, толкова безкомпромисна, с толкова ниско изрязано деколте. С толкова ниско изрязано деколте. Горкото сукалче, никога не му се е случвало…

Фреди си бе легнала необичайно рано тази вечер. Мак седеше до кухненската маса пред лист хартия. Току-що прочетен, вестникът бе паднал на пода.

Новините от Мюнхен само бяха затвърдили решението, което бе взел вчера, когато Фреди му каза, че от него ще излезе добър баща. Фреди не беше бременна. Знаеше го. Все още не беше, но както и предстоящата война, това бе единствено въпрос на време. Взе писалката. Трудно намираше думите, които искаше да напише.

„Скъпа Фреди,

Трябва да те напусна. Това е единственото разумно нещо. Знам, че желаеш да се омъжиш. Усещам и намеренията ти — наистина, ако си бременна, ще се оженя за теб. Затова заминавам; трябва да ти дам възможност да живееш живота си нормално. Ти дори още не си го започнала. Не мога да ти подрязвам крилете.

Знаеш какво изпитвам при мисълта за нашата евентуална женитба. В миналото бях нечестен към теб, сега ще е още по-лошо, ако се възползвам от нещо толкова сериозно. Казвах ти го колкото мога направо, готов съм да ти го повтарям отново и отново, но резултатът ще е все същият. Ти не искаш да повярваш, че наистина го мисля. Никога няма да ме оставиш, ако аз не те напусна. Всичко, което притежавам, е твое — къщата, самолетите, бизнесът. Задръж ги или ги продай, както пожелаеш.

Не бива да мислиш, че не съм те обичал достатъчно. Ако бях млад, още утре щях да се оженя за теб — щях да го направя много отдавна. Защото те обичам толкова много. По същата причина те оставям да си вървиш. Аз не съм твоето бъдеще, обично мое момиче.

Мак“

Прочете писмото още веднъж, остави писалката, взе листа, сгъна го на две и написа името й отгоре. После го затисна с ръбчето на каната с диви цветя, която тя винаги държеше на масата, и отиде до шкафа, за да извади сака. Ако съществуваше по-добър начин за раздяла, той щеше да го знае. Уви, нямаше. Фреди щеше да се възстанови от болката. Той — не.

По-късно, докато шофираше на север, най-сетне осъзна къде отива. Единственото му намерение беше да се озове колкото може по-далеч, преди да е променил решението си. Почувства се в безопасност едва на зазоряване — Фреди скоро щеше да чете писмото му.

[1] Град в Южна Франция. — Б.пр. ↑

[2] „При Лип“ — фирма на заведение. — Б.пр. ↑

15.

Бясно пришпорвайки колата си, Фреди пресече пистата на Драй Спрингс. Спря рязко, яростно натисна спирачките само на два фута от самолета. Втурна се към „Райдър“, развърза го, изрита подпорите изпод колелата му, скочи в кабината, натисна бутона на стартера и само след секунди остави земята зад себе си. За пръв и последен път в живота си тя не провери самолета, преди да се качи в него, нито извърши необходимата процедура за изпитване на двигателя.

Беше намерила писмото на Мак преди по-малко от половин час и осъзна, че ако не полети в небето, няма да може да преживее болката. Нямаше сили да издържи на това пагубно гмуркане в непоносимото страдание. Или трябваше да избяга от него, или щеше да полудее. Насочи носа на самолета колкото може по-нагоре и с максимална скорост се заизкачва в мрачното облачно небе. Дишаше тежко, примигвайки към ослепителната сивота на пространството. Беше забравила очилата си, носеше само дънки, риза и пуловер — бе слязла за закуска — и скоро започна да трепери от студ. Обаче продължаваше неудържимо да се изкачва нагоре, и нагоре, с една-единствена цел — височината. Изведнъж проби облаците и се озова над тях. Синьото небе, към което така трескаво се стремеше, й нанесе очаквания удар — тя рухна като бегач, скъсал финалната лента. Отпусна се тежко върху уредите за управление, цялата й сила се бе изчерпала.

Неконтролиран, „Райдър“ бързо прие конфигурацията, за която бе създаден — полетя хоризонтално, на няколкостотин фута над облаците.

Кабината се затопли от слънцето и малко по малко Фреди престана да трепери. Повдигна глава и пое управлението на самолета. Под нея на места облаците се бяха разкъсали, подобно на делфин тя се гмурна през една от пролуките, после се изкачи върху следващия облак и така — сменяйки начесто височината — изцяло се отдаде на безцелното летене. Видя облак с непозната форма и старателно го заобиколи, придържайки се по очертанията му — едното крило навътре, другото навън. Откри тесни, ярко осветени сини коридори, скрити между извисяващите се стени от белота; влизаше в облаците и оставаше в тях, неспособна да види на разстояние повече от петдесет фута, докато внезапно и напосоки се измъкваше, обзета от ново желание да види какво се простира отвъд.

Когато накрая провери уредите си, разбра, че почти не е останало гориво. Нямаше представа колко време е била горе. Сега, след като разумът й донякъде се възвърна, Фреди слезе под облаците, за да разбере къде се намира.

Под нея във всички посоки се простираше пустинята. Нямаше никакви пътища, дървета, ориентири. Пилотите, които познават долината Сан Фернандо, знаят — тази огромна пустиня се намира само на няколко минути полет в обратна посока; досега никой не бе успял да я изобрази на карта. Подчиняваща се на древните закони, валидни за всички, които искат приключения, и всички, които искат да оцелеят, Фреди обърна райдъра право на запад и откри Драй Спрингс само минути преди да свърши горивото.

На земята ролира до отдалечения край на летището и спря. Изключи двигателя, но не можа да събере сили, за да излезе от самолета. Струваше й се, че докато е в кабината, ще бъде в безопасност, сякаш нищо лошо не се бе случило. Фреди докосна леко, с благодарност всеки от уредите. Днес те бяха милостиви, не я принудиха да плати за безумно небрежното си излитане. Преди да отведе „Райдър“ обратно на мястото му за паркиране, тя го напълни с гориво, после с неохотно старание го привърза.

А сега какво? Тя скръсти ръце и се облегна на самолета. Нямаше ни най-малка представа къде да отиде и какво да прави.

— Фреди, къде е Мак?

— Какво? — Тя погледна нагоре.

Гевин Лудвиг, един от помощниците на Мак, стоеше пред нея.

— Не знам какво да правя с щуката, която поправих — рече Гевин. — Да се обадя ли на Суид и да му кажа, че съм свършил, или да изчакам Мак да я провери?

— Доволен ли си от нея?

— По-добра е от нова, ако питаш мен.

— Тогава обади се на Суид и разбери къде я иска.

— Хм, по-добре да не го правя. Мак е толкова специален, щом се отнася до самолети.

— На Мак му се наложи да замине за известно време. Остави ме аз да отговарям, докато се върне. Обади се на Суид.

— Ами добре, Фреди… щом така казваш. Кога ще се върне Мак? Нищо не е споменавал за заминаване.

— След една-две седмици. По семейна работа. Знаеш как е.

— Че кой не знае? Значи ти ще си в офиса?

— Рано-рано, Гевин, рано-рано и всеки ден.

— На бюрото му има куп писма; дойде тази сутрин. Май може да почака до утре, но ако ти се навърташ тук днес?…

— Че къде другаде да ида, Гевин?

— Летя ли вече?

— Да.

— Денят не беше много подходящ — вметна той, поглеждайки нагоре към стелещите се облаци.

— Не беше лош — отвърна Фреди. — Но по-добре беше да не излитам, няма две мнения.

Докато Делфин се срещаше с многобройните любовници в жилището си, жените, които работеха при нея, намираха в разпуснатото й поведение източник на истинско удоволствие. Точно това очакваха те от една филмова звезда. Множество връзки, да, но в подходяща форма, под собствен покрив, е, каквото и да се говореше за нея, то не можеше да уязви морала й.

Сега обаче, откак прекарваше всичките си нощи далеч от дома, без те да знаят къде ходи тяхната работодателка, започна да им изглежда по-лоша и от най-обикновената разпусната жена. Колко ли мъже са замесени — с презрение се питаше Анабел, чистачката. Сигурно посещава най-гнусни места, с ожесточено неодобрение предполагаше Клодин, жената на пазача. Кой знае с какви типове върти любов, догаждаше се Виолет, личната й прислужница, и даваше да се разбере, че я подозира в какъв ли не греховен разврат, от долен, по-долен.

И трите жени, а също и Елен, готвачката, бяха единодушни в мнението си за Делфин. Лично обидени, задето тя се е измъкнала от погледа им, те негодуваха — вече нямаха информацията, благодарение на която толкова време чувстваха властта си над нея. Още по-лошото обаче бе опасността да олекнат портмонетата им.

Делфин продължаваше да плаща заплатите им, но не си правеше труда да управлява къщата разточително като преди и много от допълнителните им възнаграждения пресекнаха. Загубиха например тлъстите пайове, които прибираха от домакинските сметки; по нейния доверчив, глупав американски начин Делфин никога не си правеше труда да ги следи. Като допълнение имаше обичай да им дава подаръци и бакшиши, отнасяйки се към тези предполагаеми пазители на нейното уединение с лекомислена и наивна щедрост. Сега и на това бе сложен край — тя никога не си беше вкъщи. На повърхността излезе естествената им завист към това толкова богато, младо, красиво и свободно същество.

Завита с дебело карирано одеяло, Делфин лежеше на кушетката във всекидневната на апартамента на булевард Сен Жермен и наблюдаваше как Арман чете сценария на новия си филм — най-сложния в кариерата му. Беше се освободила от амбициите си, от непрекъснатото наблюдение на другите, превърнало се в част от нея, откакто се помнеше.

— За какво мислиш? — попита Садовски, без да вдига очи от страницата.

— За нищо — отвърна Делфин. — За абсолютно нищо.

— Добре. Продължавай така — рече той и отново потъна в сценария. Не можеше да издържи дори четвърт час, независимо от работата си, без да установи някакъв контакт с нея. Ако тя беше наблизо, Арман се протягаше и едва докосваше ръката й; ако се намираше в другия край на стаята, просто казваше нещо. Делфин се чудеше дали изобщо отговорите й достигаха до него, или искаше само да чуе гласа й. Не го попита, понеже нямаше значение. Беше й достатъчно, че той е тук и че са заедно. Можеха да изминат часове, без да изпита желание да се занимава с друго, освен да бъде в същата стая с него, поддържайки огъня в камината. Когато той отидеше в студиото, оживлението й секваше, Делфин се разтакаваше през целия ден, унесена в мечти, обирайки праха тук и там, и така — докато Садовски не се прибереше вкъщи.

От предишния живот й липсваше отоплението в нейната къща. Топлината, излъчвана от радиаторите в апартамента на Арман, едва се долавяше. Според теорията на Делфин обитателите на долните етажи изтегляха всичката топлина и не й позволяваха да стигне до неговото жилище. Арман настояваше обратното — топлината винаги се изкачва до върха, затова при тях би трябвало да се усеща най-добре. Тази бе единствената тема, пораждаща разногласие помежду им, но тъй като изтичаха вече последните дни на март, портиерът не пускаше парното и така те нямаше за какво да спорят.

— Веднага щом се оженим, ще си намерим място с по-добро отопление — често казваше Садовски през зимата; в себе си Делфин бе решила, че е по-добре да мръзне, отколкото да остави този апартамент. Тук всичко говореше за личността на Арман. По стените безразборно бяха окачени десетки авангардни картини, купувани от търговци в квартала; тук бе голямото пиано, на него с еднакъв ентусиазъм Садовски свиреше рагтайм — със завладяващо вдъхновение, и Шопен — лошо; тук бяха износените, удобни мебели, намерени на битака, и килимите, дадени му от неговите родители, за да обзаведе собствено домакинство. Тук беше стаята, в която й бе казал, че я обича, спалнята — където спяха и се любеха; никакъв дом не би могъл да означава толкова много за нея.

Делфин стана и постави ново дърво в огъня. Скоро щяха да отидат да вечерят в някой от малките квартални ресторанти, както правеха обикновено. Когато не се хранеха навън, купуваха готови салати, сирене и колбаси и си уреждаха пикник пред камината. Сутрин, докато тя все още се излежаваше в леглото, Арман излизаше и й донасяше кроасани с чаша кафе с мляко, което по някакъв начин се бе научил да приготвя.

Делфин беше убедена, че никой не подозира за живота й с Арман. След като той й заяви, че не желае да бъде поредният от любовниците в списъка й, тя реши връзката им да остане скрита, докато се оженят. От първата нощ, прекарана с него, отклоняваше всички предложения за участие във филми; извиненията й бяха уклончиви. Не можеше да каже дори на Абел истината: че е напълно завладяна от любовта си. Отказа да участва и в новия филм на Арман — ако работеше с него, щеше да издаде чувствата си пред цялото студио.

Любовта я откъсна и от реалността. Франко завладя Испания, Франция и Англия го признаха, но Делфин не го прочете във вестниците, както не прочете и за успеха на филма на Марсел Паньол „Жената на пекаря“. Триумфът на Кетрин Хепбърн в „Да отгледаш бебе“ й беше толкова чужд, колкото и Нобеловата награда на Енрико Ферми за атомна физика. Дори женитбата беше акт, който я плашеше, защото щеше да й наложи известен контакт с реалността. Затова се измъкваше всеки път, щом Арман предложеше да се оженят.

Душевните й сили изцяло бяха заети с грижата да остане непокътнато любовното им гнездо. Пресичаше улицата, за да не минава покрай будката за вестници, не поглеждаше плакатите, залепени по стените, избираше ресторанти, където разговорите от съседната маса не се чуваха, никога не сядаше в кафене, те всички бяха пълни с хора, които говореха за политика, не включваше радиото.

През цялата зловеща зима и ужасната пролет на 1939 година Делфин държеше света на разстояние и изживяваше изцяло щастието си с Арман Садовски. Той я обичаше твърде много, за да разруши крехкия й мир на илюзии дори с една-единствена дума.

— Госпожице Дьо Лансел — каза Виолет веднъж в началото на април, когато Делфин се отби отново в къщата си на „Вила Моцарт“, — миналата седмица господин виконтът телефонира два пъти. Отговорих, че не сте вкъщи, и обещах да ви предам, че се е обаждал. Какво да му кажа, ако ви потърси отново? Изглеждаше разтревожен, че няма известия от вас.

— Не се безпокой, Виолет, аз сама ще му се обадя — отвърна Делфин неохотно. От септември насам съумяваше да избягва Бруно, намираше различни, но еднакво находчиви извинения, подобни на онези, с чиято помощ отклоняваше предложенията за филми. Бруно обаче бе по-упорит от Абел, а и за разлика от агента й молбата му да я види имаше личен характер, а не професионален. Знаеше, че не може да му се изплъзва повече, макар инстинктът да я предупреждаваше да не разрешава на никого, дори на Бруно, достъп до идилията на нейното съществувание. Въпреки това разумът й подсказваше, че поне в този случай трябва да се отзове. Може би един обед, помисли тя, докато му се обаждаше в банката.

— Делфин, просто трябва да те видя — рече Бруно. — Не сме се срещали от месеци.

— Ужасно съжалявам, Бруно, ангеле мой, но това беше една страшно побъркана зима за мен. Работа без край, толкова много обсъждания, продуценти, всеки иска нещо, нямах секунда за себе си! Това кино! Но ти ми липсваш, наистина. Може ли да обядваме някъде? Вечер е невъзможно.

— Какво ще кажеш за другиден?

— Идеално. Къде да се срещнем?

— Предлагам в новото ми малко жилище. Ти дори не си го виждала, имам и отличен готвач. Не обичам да обядвам в ресторанти — омръзнало ми е да го правя по служба.

— Живееш на Рю дьо Лил, нали?

— Тогава в един. До сряда.

Делфин окачи слушалката с въздишка на примирение и отиде да провери в дрешника; трябваше да намери нещо подходящо за обеда при Бруно. Тази пролет не беше купувала никакви нови дрехи, но в гардероба й, идеално изгладени, висяха десетки комплекти от миналата година. Тя избра тъмносин костюм и копринена блуза с щампа от бяло и синьо, която подхождаше на подплатата на сакото. Костюмът беше втален, с клош пола, точно до под коленете й, и леко уголемени буфан ръкави — все още модата на деня. Молину[1] не остарява, помисли тя, а тъмносиньото и бялото винаги ще възвестяват пролетта. Извади подобната на чиния сламена шапка от Ребу, с широка периферия с панделка отзад, направена от коприната на блузата, после обувките с високи токове, чантата, ръкавиците и чорапите, всичко купено, за да върви с костюма.

Два дни по-късно тя стоеше изненадана пред голяма къща на Рю дьо Лил, очевидно цялата заета от Бруно. Вратата отвори иконом във фрак и я покани в просторно фоайе с под от черен и бял мрамор. Доспехи и гоблени с батални сцени бяха единствената украса на строго мъжката, подобна на музей стая; на Делфин помещението й напомняше средновековен замък. По широкото централно стълбище икономът я съпроводи до великолепна библиотека в червено и златно; Бруно скочи да я поздрави.

— Най-после — рече той, целувайки я по двете бузи. — И по-елегантна от всякога.

— Благодаря ти, Бруно, ангеле. Толкова се радвам да те видя. Това е твоето ново „малко местенце“, нали, шегобиец такъв? Изглежда, нещата при теб вървят добре.

— Така е наистина, макар и не благодарение на теб, ужасно момиче такова.

— Кога започна да колекционираш доспехи?

— Принадлежаха на предците ми Сейн Фрейкур. Когато дядо почина, ми остави всичко. Най-после им намерих дом.

— А, да, бях забравила светите предци Сейн Фрейкур. Не успях да се срещна с баба ти и дядо ти, докато бяха живи.

— Допускаш колко смешно старомодни бяха. Така и не можаха да преодолеят чувствата си към майка ти.

— И навярно са загубили — отбеляза Делфин безгрижно; абсурдният снобизъм на хора, които й бяха безразлични, не можеше да я раздразни.

— Несъмнено са загубили — отвърна Бруно, подавайки й чаша шампанско. — Да вдигнем ли тост за нашите дядо и баба? За Ланселови!

— За баба и дядо — повтори Делфин с чувство на вина. Беше ги пренебрегнала заради любовта си, както бе пренебрегнала и всички останали. Понякога им телефонираше във Валмон, но от времето, когато започнаха опитите й да преодолее Арман Садовски, не ги беше посещавала. Цели осем месеца оттогава! Твърде дълго, прекалено дълго за хора на тяхната възраст, помисли тя и се закле в най-скоро време да прескочи до Валмон…

Яде без апетит. Обедът се състоеше от пет блюда, сервираха двама прислужници. Бруно й говореше за най-новите си коне, страстта си към скуоша, пътуванията си във връзка с делата на Ла Банк Дювивие Фрер. Повече от ясно бе, че ще иска нещо от нея, иначе защо тая припряност? Докато го чакаше да изплюе камъчето, тя седеше доволна от възхитителния си костюм и възхитителната си шапка, отговаряше с възхитителната си усмивка и се чудеше как един неженен мъж бе избрал да живее по такъв натруфен начин.

— Голяма хубавица си, Делфин — внезапно отбеляза Бруно; бяха отново преминали в библиотеката и пиеха кафето си.

— Изглежда, има хора, които мислят така — отвърна тя; значи беше права, помисли си — Бруно се нуждаеше от помощта й и това сигурно беше свързано с някой мъж, когото искаше да спечели.

— Голяма красавица и истински талант. И нещо повече, ти си неотразима чаровница, което е по-рядко от красотата и толкова ценно, колкото и талантът. В добавка си Лансел, аристократка, произхождаща от една от най-старите благороднически фамилии в провинцията. Притежаваш всичко, което може да иска една жена. Няма мъж, когото да не можеш да покориш.

— Бруно, да не би да опитваш да ме продадеш на някого?

— Трябва да престанеш да се хабиш, Делфин! Това е престъпление.

— Но за какво говориш, за бога? — попита тя озадачено.

— Говоря за връзката ти с Арман Садовски.

— Виж, това вече не е твоя работа, Бруно! Как се осмеляваш? Отиваш твърде далеч! — Делфин шумно остави чашата си.

— Делфин, трябва да ме изслушаш! За твое добро е. Всички в Париж знаят, че живееш с него. Чух го от най-различни хора.

— Как е възможно да знаят? — смаяно рече тя, забравяйки гнева си.

— В този квартал не можете да се скриете от никого. Живеете само на няколко улици оттук — апартаментът ви е в сърцето на Шести район. Храните се из кварталните бистра… и не сте единствените им клиенти, уверявам те. Пазарувате от същите магазини, откъдето пазаруват и готвачите на познатите ми, блокът ви е непосредствено до Ше Лип, там обядва и вечеря светът на киното, театъра и политиката.

— И какво от това?

— Хората те разпознават, Делфин, не разбираш ли? Лицето ти е толкова известно, че не можеш да пресечеш улицата, без да предизвикаш вълнение. Няма значение как ще се облечеш, те те разпознават още щом те зърнат. Напуснеш ли някой магазин, казват: „Видяхте ли я, Делфин дьо Лансел, филмовата звезда? Тя има роман с режисьора Садовски, оня ден бяха тук, държаха се като влюбени птиченца.“ Продавачката казва на готвачката на дукесата, готвачката казва на личната прислужница на дукесата, следващата седмица дукесата ми го сервира. Толкова е просто. А що се отнася до света на киното, Ги Маршан от месеци знаеше за това. Всъщност беше го чул от трима редовни посетители на Лип. Той ми каза най-напред.

— Да се задавят с клюките си! Всичките дукеси в Ботен Монден и всичките Ги Маршан във филмовия свят. Да се задавят! И за теб се отнася, Бруно, и ти също!

— По дяволите, изслушай ме! Ако беше обикновена връзка, нямаше да си правя труда да те вразумявам, но Садовски, този евреин — как можа, Делфин.

Сякаш току-що я бяха полели с мръсна улична вода. Нима Бруно бе казал това?

— „Този евреин“? Не искаше да го изречеш, нали, Бруно?

— Исках! Той е евреин, полски евреин, не можеш да го отречеш.

— Защо да отричам? Разбира се, евреин е, и какво от това? Колкото до полския му произход, родителите му са родени във Франция и той се чувства много повече французин, отколкото аз. Толкова французин е, колкото и ти, Бруно! — Делфин трепереше от ярост.

— Ако се върнеш две поколения назад, ще видиш, че идва от някое полско гето. Дори предците му да са живели от векове във Франция, това няма да го направи по-малко евреин — изстреля в отговор Бруно.

— Значи ти си антисемитски настроен, така ли? Не те ли е срам, Бруно? Не ти ли се повдига от това, че изпитваш расизъм?

— Знаех, че ще ме разбереш погрешно. Не съм повече антисемит от всеки друг. Ако не ми се изпречват на пътя, и аз не се изпречвам на техния. Но мой дълг е да те предпазя. Ти си ми сестра… наполовина… но все пак от моята кръв. Връзката с евреин може да ти донесе само беди. Не си ли чела за мерките на Хитлер срещу германските евреи? Сигурно знаеш, че се изсипват във Франция отвсякъде, не само от Германия, опитват се да намерят безопасно място за живеене. Най-умните от тях заминават за Съединените щати или Швейцария. Да не мислиш, че твоят Садовски ще стане по-малко евреин, защото е французин? Да не мислиш, че германците ще се отнесат към него снизходително, защото родителите му са родени тук?

— Германците ли? От къде на къде ще има вземане-даване с германците? — В гласа на Делфин звучеше страх, примесен с възмущение.

— Боже мой, Делфин, не мога да повярвам, че си толкова невежа! Ние ще се бием с Германия и ще загубим.

— Ти си ненормален. Отивам си вкъщи. — Делфин се изправи и взе чантата си.

— Седни и ме изслушай! — Бруно сложи ръце на раменете й и я принуди да седне. — След като си свързана с евреин, поне заради него трябва да знаеш какво става. Миналия месец Чембърлейн гарантира, че Англия ще воюва заради Полша. Даладие се е присъединил към ангажимента на Чембърлейн. Това означава, че Франция също ще се бие за Полша. Война, Делфин, война!

— Защо Полша? Защо трябва да се бием за Полша? — възкликна Делфин, очите й се разшириха от ужас.

— Един господ знае. Преди шест години можехме да спрем Хитлер. Сега вече е прекалено късно.

— Нямаш право да говориш така, Бруно. Ти си пораженец, паникьор. Ние притежаваме линията Мажино и най-голямата армия в Европа. — Делфин се насилваше да обсъжда неща, за които си бе налагала с всички сили да не мисли.

— Линията Мажино няма да го спре. — Бруно презрително поклати глава. — Белгия е неутрална, Люксембург е неутрален, Русия е неутрална. Американците са убедени, че войната предстои, и не възнамеряват да се включат в нея. Вашият Чарлз Линдберг, който знае за авиационните мощности повече от който и да е във Франция, е обиколил Германия и е видял техните „Луфтвафе“. Той казва, че Германия е толкова силна, че изобщо никой не може да я победи.

— Но Мюнхенското споразумение?

— Делфин, престани с твоя Мюнхен. — Презрението му към думите й беше убийствено. — Мюнхен само позволи на Хитлер да върви напред. Ще има война и ние ще я загубим.

— Да не си военен гений или може би гадател? — злобно го прекъсна Делфин.

— И когато загубим войната, мила Делфин, към твоя еврейски приятел ще се отнесат както към евреите в Германия. За него няма да има работа, нито жилище, нито жителство, нито дори шофьорска книжка. Ще бъде принуден да бяга от Франция, ако може да си купи бягството. Да не искаш да споделиш тези му несгоди? Защото ще ги споделиш, ако останеш с него, предупреждавам те.

— Лъжеш! Това няма да се случи. Ако има война, Франция и Англия ще победят Хитлер. Ти си гнусен, отвратителен страхливец, Бруно. Срамувам се, че съм ти роднина. — Делфин стана и се запъти към вратата. — Защо не слезеш долу да се напъхаш в доспехите на храбрите ти предци? Може би те ще ти дадат малко кураж. От друга страна, ако Хитлер изобщо дойде да те търси, те ще са добро скривалище.

— Ще летиш ли до Ню Йорк за Световното изложение, Фреди? — попита Гевин Лудвиг през един майски ден на 1939 година. Беше дошъл в офиса на Драй Спрингс за чашка кока-кола и я завари да преглежда сметки на бюрото си.

— Не мога да си позволя толкова гориво — отвърна Фреди. Той гръмко се изсмя. Само Фреди знаеше колко са верни думите й. Бе наела трима мъже пилоти за уроците по летене. Повече откогато и да било американците искаха да се учат да летят, но никой от тях не желаеше да приеме жена за инструктор. Успя да задържи курсистите на Мак само защото им обеща, че ще ги обучава мъж. Освен новите инструктори през осемте месеца, откакто Мак бе заминал, Фреди направи и начална вноска за друг самолет, „Waco N&C“, с двигател „Джакобс“ и удобна задна седалка. Той можеше да служи както за обучение, така и за новата въздушна услуга — организиране на „венчален експрес“ до Лас Вегас с връщане същата нощ. Ненавиждаше скучната работа, но ако искаше да яде, трябваше да се превърне в шофьор на „брачното такси“.

Защо й се доверяваха да ги закара до църквата навреме, чудеше се Фреди, а не приемаха да ги учи да летят? В Съединените щати всичко на всичко седемдесет и три жени можеха да извършват търговски полети и тя бе една от тях, и все пак всеки мъж, без значение кога е станал правоспособен инструктор, вдъхваше на учениците повече увереност. Макар че Фреди можеше да направи сто опасни маневри със самолета, докато той щеше да се разбие още при първата.

На тримата мъже, които работеха за нея на теория, трябваше да се плаща на час; самолетите трябваше да се поддържат; Гевин като механик трябваше да получава заплата всяка седмица; застраховката струваше цяло състояние; горивото не беше евтино. Училището, разсъждаваше Фреди, изкарваше колкото за себе си и за поддържането на нейния Райдър. „Венчалният експрес“ до Лас Вегас й осигуряваше храната, позволяваше й да прави вноските за новия „Waco“. В противен случай щеше да й се наложи да затвори училището.

Измъкна се иззад бюрото и се запъти към хангара с колекцията от стари самолети; излъскани до блясък, без прах и ръжда и прясно боядисани, като нови: Къртис Пушър 1910, Фокър Д. VII, двата Нюпорт Томас Морз Скаут, Гарлънд Линкълн ЛФ-1 и Щуките. Защо, по дяволите, вместо тях да не държи коне и кабриолети, помисли Фреди ядно, подритвайки един от колесниците на Нюпорта с върха на ботуша си. Или пък семейни велосипеди, или такива с едно колело? Щяха да са по-полезни от тези стари птици, от които през последната година киното нямаше никаква нужда. Откак сянката на новия конфликт ставаше все по-тъмна, филмите за Световната война вече не се търсеха.

През първите няколко месеца от отсъствието на Мак на Фреди все й се струваше, че той ще се завърне още утре; един ден внезапно осъзна, че това „утре“ никога няма да настъпи. Мак нямаше да се върне. Тогава я обзе гневът. Той изплува от много дълбоко и сякаш я задуши. „Как можа да постъпи така с мен?“ — бяха единствените думи, обсебили съзнанието й; повтаряше ги и ги преповтаряше като заклинание. Накрая се изплаши, че ще полудее. Чувствата й варираха от най-дълбоко самосъжаление до убийствена омраза към мъжа, оставил я да се бори сама с живота. „Как можа да постъпи така с мен?“

Този въпрос тя не можеше да обсъди с никого. Мак беше написал, че трябва да я напусне, защото я обича… Какво означаваше това? — питаше се Фреди с гняв, който нито изчезваше, нито намаляваше. Единственото й желание бе да се върне при нея паднал на колене, за да му каже колко е наранена и разочарована и колко много го мрази. После тя сама щеше да го напусне завинаги.

След вечеря намираше известно облекчение, като пийваше малко уиски и четеше във вестниците всичко, свързано с авиацията. Всъщност надяваше се да срещне името на Мак.

Не се случи да го види, но се запозна най-подробно със световните новини. Новостите за авиацията също заемаха подобаващо място. Въздушните мощности у европейските държави, а също и в Съединените щати се развиваха бързо. Редакторът на „Ейвиейшън мегъзин“ след едно пътуване с наблюдателна цел беше поставил Германия и Русия на първо място по брой на военните самолети, следваха Италия, Великобритания и Съединените щати; на края на списъка му оставаше Франция. По качество първото място заемаха според него Германия и Съединените щати. По производство Германия отново беше първа.

След Мюнхенското споразумение във Великобритания влезе в действие план за гражданска въздушна отбрана и субсидираха обучението на пилоти, жени и мъже. Фреди следеше експеримента с интерес, особено когато в пресата се разрази истинска буря по повод жените пилоти, които, както личеше, щяха да бъдат включени във всички формирования, с изключение на бойните служби на Кралските въздушни сили. Възраженията бяха гръмогласни и остри.

С. Г. Грей, редакторът на „Еъръплейн“, английският двойник на „Ейвиейшън мегъзин“, написа уводна статия, която докара Фреди до ярост. Според С. Г. Грей жената, вместо да вири нос и да иска да лети на високоскоростен бомбардировач, трябваше да притежава достатъчно интелигентност, за да изжулва както трябва пода на някоя болница или да сготви вечеря на съпруга си. Ако английските жени пилоти, вече двеста на брой, можеха да спипат господин С. Г. Грей, кой знае какво щяха да направят с него?

Проблематичната съдба на С. Г. Грей й осигури тема за разговор на обеда с майка й през януари на нейния деветнадесети рожден ден. Досега беше избягвала да се среща твърде често с майка си, страхуваше се, че Ив, очевидно запленена от Мак, ще й задава въпроси, на които Фреди няма да може да отговори.

Всъщност при всяко тяхно виждане майка й се въздържаше да проявява интерес към личния й живот. Фреди й беше благодарна за това. Не би могла да й говори нито за нещастието си, нито за гнева си. Още повече че майка й навярно щеше да получи шок, ако узнаеше, че дъщеря й не само не е девствена, ами е и живяла с мъж. В същото време щеше да й е противно да я лъже, както понякога лъжеше Суид Кастели; будалкаше го, че Мак е принуден да удължи престоя си на Източния бряг. Мак нямаше никакви близки. Но Фреди беше измислила някакви майка и баща в Мейн, за които той уж трябваше да се грижи, и Суид — благословен да е — вярваше на всяка нейна дума.

Суид Кастели беше единственият мъж, с когото Фреди можеше да говори, без да заема отбранителна позиция. Наложи й се да уволни някои от инструкторите, които бе наела, защото упорито се опитваха да я свалят. След като Мак си отиде, тя престана да се гледа и в огледалото, но явно чувствата, които я разяждаха отвътре, не личаха по лицето й, защото само най-сериозните от женените мъже не се опитваха да й се слагат. Какво трябваше да стори — да надене книжна торба на главата си ли?

Фреди все още се помайваше из хангара, успокоена от близостта на старите самолети аристократи, които обичаше почти толкова, колкото ги бе обичал и Мак, когато някаква кола спря пред офиса на летателното училище. Излезе навън и примижавайки от ослепителната пролетна светлина, заслони очите си с ръка. Суид Кастели тежко се измъкна от стария си седан. Трябва да внимава с килограмите си, помисли Фреди, движи се ужасно бавно за един бивш летец каскадьор. Сигурно щеше да се зарадва, като види, че и тримата й инструктори в момента дават уроци — значи бизнесът върви.

Тръгна да го посрещне, а вятърът така развяваше косата й, че почти покриваше очите. Наведе се и го целуна по бузата.

— Здравей, Фреди — рече Суид, поставяйки ръка на рамото й. — Сама ли си? Наоколо изглежда ужасно тихо. — Той хвърли поглед към летището и сградата на летателното училище.

— Не приемай нещата толкова мрачно, Суид. Всичките ми инструктори са на работа. Почакай малко и ще видиш няколко страхотни ученически приземявания, обещавам ти.

— Да ти се намира случайно кафе? — попита той.

— Къде има училище за пилоти без кафе? — отвърна Фреди, като всъщност си казваше, че Суид изглежда зле; нуждаеше се като че ли от нещо по-силно. Тромавият, оплешивяващ мъж беше посърнал, състарил се сякаш с години в сравнение с последното му идване преди седмица. Вероятно имаше проблеми със здравето — обикновено жизнерадостното му изражение сега напълно отсъстваше. — Заповядай в разкошния ми офис — Фреди се опита да върне усмивката му — и изпробвай един от новите столове.

Тя подаде на Суид голяма чаша с кафе и се настани в друг от евтините столове. Беше ги купила, за да придаде на офиса по-гостоприемен вид.

— Слушай, Фреди, трябва да поговоря с теб. — Суид извади носна кърпа и обърса челото си с несъзнателна въздишка. — Става дума за Мак.

— Не може ли да почака разговорът, Суид? — рече Фреди несигурно, зле прикривайки нетърпението си. Не беше в настроение да съчинява нова история за синовните задължения на предания Мак в Мейн.

Суид Кастели сякаш не чу думите й.

— Става въпрос за Мак — повтори той тежко. — Аз… поддържах връзка с него, Фреди.

— Не е вярно! — думите й сами изскочиха от устата й.

— Мак ми телефонираше вкъщи всяка седмица… откакто замина. Той… той искаше да разбере как си… искаше да е сигурен, че се справяш.

— През цялото време си знаел и не ми каза! — Тя скочи и застана пред него, пламтящите й очи го обвиняваха в предателство.

— Мак ме накара да обещая. Заклех се да мълча. Не можех да го подведа, Фреди. Ние сме стари приятели — знаеш какво означава това. Не мисли, че ми е било лесно. Противно ми беше да се преструвам — господи, Фреди, толкова ти съчувствах, когато измисляше всички тези истории, но трябваше да продължавам да идвам. Ако не можех да му кажа, че си добре, о, Фреди… Мак щеше да побеснее!

— Какво се е случило? — Тя не знаеше защо изрича точно тези думи; надвеси се някак заплашително над Суид.

— Почакай малко, Фреди, остави ме да ти го кажа по мой начин… Мак… Фреди, Мак е… в Канада.

— КЪДЕ В КАНАДА? — извика тя. Щеше да отиде при него. Още утре. Тръгнеше ли веднага с Райдъра, щеше да е там след часове.

— Близо до Отава, в тренировъчна база на Канадските въздушни сили — отвърна Суид. Фреди се извъртя и тръгна към вратата. Суид стана и я възпря с ръка. — Не, Фреди, не, изслушай ме. Има още.

— Още? — машинално повтори тя, новата, ужасната нотка в гласа му я накара да изтръпне.

— Мак е мъртъв, Фреди — изрече Суид с мъка, а очите му плувнаха в сълзи. — Станала е катастрофа… попаднал е в свредел, Фреди… свършило е за секунди. Получих писмо от командира му тази сутрин. Мак нямаше друг роднина, затова им е дал моето име, за всеки случай. В писмото съобщават, че се е случило, докато е обучавал някакъв младок, който се втрещил пред уредите за управление. Те поне мислят, че това е причината. А може и да се е повредило нещо в самолета. Още не знаят със сигурност. Генералът казал, че може никога да не узнаят. Вчера… е било погребението. Военно погребение… двамата… И двамата са…

— Погребение — повтори като ехо Фреди. — Погребение? Мак! Мак? Моят Мак? Ти ме лъжеш, нали, нали? Моля ти се, кажи ми, че ме лъжеш, Суид. Моля ти се, моля ти се, кажи го. — Ужасеният й глас се прекърши, щом първоначалният й шок премина, и тя започна да осъзнава случилото се. Суид Кастели тромаво я прегърна, сякаш гледаше да я предпази от думите си.

— Господи, как ми се иска да е така, Фреди — чу се той да изрича. — Мак ми беше единственият брат, който съм имал някога.

— О, Суид — задави се Фреди в риданията си, — как ще живея, щом Мак е мъртъв? Как, Суид, как? Защо ми е да живея?

— Недей, Фреди, толкова съжалявам. Беше… прелестно да ви виждам заедно двамата.

— Ти не биваше да ме оставяш, Мак, не биваше!

— Сигурен беше, че трябва, Фреди. Винаги ми е казвал, че е постъпил по единствения правилен начин — прошепна Кастели. — Толкова много те обичаше, това го разкъсваше.

И двамата извърнаха глави, стреснати от гласа на един от инструкторите. Самолетът му се беше приземил, без да го усетят. Фреди припряно заключи вратата на офиса.

— Няма ли да е по-добре, ако се върнеш обратно при семейството си, Фреди? — загрижено рече Суид; плачът на момичето ставаше все по-неудържим. — Нали си спомняш, че се запознах с майка ти? Хубаво ще е да си при нея.

— Суид… как мога да напусна нашата къща? Не знаеш ли за нея… такава сладка малка къща… как мога да я напусна? Тя е всичко, което ми остана от него.

— Разбирам — рече той. — Но когато решиш… обещаваш ли да помислиш?

— Когато реша? Никога, Суид, никога, никога през целия си живот.

— Моля ти се, Фреди, позволи ми да направя нещо, за да ти помогна.

— Би ли… дошъл в къщата утре вечер, да ми разкажеш всичко, което Мак ти е казал? Всичко, което му се е случило в Канада? Ще дойдеш ли да ми кажеш пак… колко много ме обичаше?

Същата вечер, щом се стъмни, Фреди се върна в хангара при големите стари самолети. Един по един тя изтъркаля крехките, великолепни, обични самолети навън, на откритото затревено пространство от оттатъшната страна на пистата. Всеки от тях все още можеше да лети, всеки би могъл да отнесе някого далеч в синия хоризонт.

Когато ги събра всичките, сбута ги един до друг. Изнесе бидон с бензин и внимателно го изля наоколо. Обиколи бавно самолетите, галейки за последен път крилете, стойките и корпусите им; завъртя прощално всяко витло, изрече легендарните им имена на глас, имена, които Мак беше изговарял с обич. Нямаше самолет, върху който любимият й да не бе работил стотици часове, за да възвърне славата му.

Накрая, неохотно, но решително, Фреди запали клечка кибрит и докосна тялото на най-близкия самолет. Когато пламъците се разгоряха, когато благородната ескадрила от духове беше вече почти излетяла, за да се присъедини към своя стопанин, тя изрече само три думи, преди да си тръгне:

— Успешен полет, Мак.

[1] Моден стил, създаден от едноименната модна къща. — Б.пр. ↑

16.

— Даваш ли имена на измръзналите си места, Джейн, или ги номерираш? — попита Фреди съквартирантката си, докато бавно и неохотно се измъкваха изпод студените одеяла в далеч по-студената стая рано сутринта на шести януари 1941 година. Отмести пердето и надзърна към сумрачното, изцъклено английско зазоряване.

— О, имена, миличко, имена… имена на момчета, само на тези, които са ми предлагали, разбира се — прозя се почитаемата Джейн Лонгбридж, докато се клатушкаше към мивката. — Номерата биха звучали потискащо.

— Но ти никога не си се оплаквала — рече Фреди със сънливо възмущение. Измръзналите места, тези болезнени подутини, червени, горещи при допир, сърбящи и пулсиращи, имаха вид на нещо средно между мазол и брадавица. Те се появяваха по пръстите на краката и ръцете през зимата въпреки вълнените чорапи и подплатените ръкавици.

— Свикнах им в училище. Оплаквах се лудо, но беше безполезно. Сестрата се впечатляваше само когато се разраняваха. Отвратително беше, но ми осигуряваше няколко седмици извинение за физическото. Ненавиждах физическото. — Брюнетката Джейн припряно наплиска лицето си, после енергично изми зъбите си и се погледна одобрително в огледалото. Правата й коса, хубавите й зъби и правилният нос заедно с предизвикателно невъзмутимите й големи кафяви очи я правеха едно от най-красивите момичета — както тя самодоволно, не без основание отбелязваше — от Джон О’Гроутс[1] до Лендс Енд[2].

— Толкова е Дикенсово, че ми се повдига — възмути се Фреди, отмествайки Джейн от мивката.

— Измръзванията?

— Да пращаш децата на училище, където измръзват. Какъв е смисълът да си дъщеря на барон? Не казваше ли на майка си?

— Не си правех труда. Загуба на време. Майка ми страшно обича физическото. Сигурно се е гордяла, когато е измръзвала! — Джейн млъкна, съблече дебелата пижама и припряно се напъха в скъпоценното си довоенно вълнено бельо. Фреди спеше освен с вълненото си бельо, и с топлата подплата на грейката — единственият й известен начин да не замръзне съвсем в буквално неотопляваната квартира, която делеше с Джейн. Беше една от най-студените зими от десетки години насам. През последния месец дори немците се принудиха да отменят въздушните нападения заради непроницаемото небе над Острова.

Фреди беше в Англия вече почти година и половина, от края на юни 1939. След смъртта на Мак нямаше смисъл да държи летателното училище отворено. Когато се запита какво ще прави по-нататък, намери само един задоволителен отговор: да се присъедини към каузата, за която бе умрял Мак. Съединените щати бяха неутрални, освен това в армията им нямаше място за жена пилот. Съществуваше обаче Британската гражданска въздушна охрана с нейните четири хиляди новобранци, които искаха да се научат да летят.

Мак беше оставил на Фреди всичко; завещанието се намираше у Суид Кастели. Тя продаде къщата им и учебните самолети, включително и нейния прекрасен бял Райдър. Преди да замине за Великобритания като доброволка, си взе сбогом с Ив и Пол. Така най-после се сдобри с баща си. Незабавно я приеха като инструктор в програмата за обучение на пилоти.

След три месеца, на първи септември 1939 година, Хитлер нахлу в Полша, а два дни по-късно Англия и Франция най-после се решиха да обявят война на Германия.

На първи януари 1940 година малка група от опитни жени пилоти, инструктори в Гражданската въздушна отбрана, между тях и Фреди, подписаха договори със Спомагателния въздушен транспорт. До тази дата АТА[3] беше чисто мъжка военна част — пилотираха току-що произведените самолети от фабриките до военните летища.

Сега, година по-късно, броят на жените пилоти се беше увеличил, все повече мъже бяха освободени, за да участват във въздушната война. Жените доказаха, че могат да летят в същите сурови и враждебни условия като колегите си: работеха по тринадесет дни непрекъснато, преди да получат съботната и неделна почивка; пилотираха дори и във време, когато воюващите пилоти не биха рискували да се издигнат във въздуха — при това без радио или други навигационни средства, само с компас; ловко се промъкваха над територия, покрита от десетки хиляди баражни балони, чиито стоманени кабели можеха да станат клопка за всеки самолет, както съюзнически, така и вражески. Над острова времето се променяше непредсказуемо, така че само за секунди пилотът можеше да се окаже загубен. Пейзажът беше осеян с летища, защитени от зенитни батареи — там първо се стреляше, после си задаваха въпроса защо. Страната беше във война, врагът се намираше толкова близо, че пилотът, приготвил се за кацане, почти не се изненадваше, щом видеше над пистата да се гмуркат месершмити.

През зимата слънцето изгряваше в девет часа и залязваше около пет.

Навън все още бе тъмно, когато Фреди и Джейн пристигнаха в базата си в Хатфийлд. Днес имаха празник — една година от първите транспортни полети на жени пилоти — и за вечерта Полин Гауър, техният командир, беше организирала тържество…

Предният ден беше ужасен — лед, сняг, мъгла, дъжд и облаци — цяла проклетия, както добродушно бе забелязала Джейн, когато по обяд в Хатфийлд бяха отменени всички полети. Фреди и Джейн прекараха свободното време в квартирата си, вариха си чай, дремеха и се наслаждаваха на неочакваната почивка. Все пак неколцина пилоти от другите бази бяха решили да излетят, между тях Ейми Джонсън — вече разведена с Джим Молисън, — която се беше присъединила към АТА скоро след Фреди. Световноизвестната пилотка, от толкова години кумир на Фреди, беше излетяла от Блекпул за Кидлингтън — база на въздушните сили близо до Съмърсет.

Фреди и Джейн слязоха от колата и забързаха към относително топлото оперативно помещение — там трябваше да се осведомят за предстоящите полети, — после се отправиха към офицерския стол — дървена барака, където непрестанно се пиеше кафе и чай, бърбореха, хвърляха стрелички по мишена, играеха билярд или преглеждаха новите вестници. Няколко пилотки бяха донесли дори шах и табла, говореше се, че в стаята на командира ще организират училище за бридж. Джейн и Фреди взаимно се убеждаваха да не го посещават. Джейн предпочиташе да хвърля стрелички; Фреди пък — да улавя карти с кепето си; твърдеше, че това изисква повече ловкост и умение от всичко останало.

— О, нещо не е в ред — рече Джейн в мига, в който влязоха. Пилотките се бяха скупчили, говореха напрегнато и приглушено, по лицата им беше изписан потрес.

— Какво става? — попита Фреди Хелън Джоунс.

— Ейми Джонсън. Вчера се е разбила при устието на Темза.

— О, боже — не! — извика Фреди.

— Не се е появила до късно следобед — обясни Хелън.

— Сигурно е останала без гориво и се е изгубила над облаците, защото била на сто мили отвъд Кидлингтън. Знае се вече официално… Открили са парашутната й торба във водата. Скочила с парашут над облаците и е паднала във водата. За малко са щели да я спасят… конвоиращ траулер е видял оксфорда й да потъва, опитал се да я извади, но тя изчезнала под кърмата.

Фреди рязко се извърна и отиде до прозореца. Беше дълбоко потресена, гледаше навън, без да вижда нищо. Ейми Джонсън, оцелявала от пясъчни бури, мусони и десетки принудителни кацания, първата жена, прелетяла сама до Австралия, лудата глава, за която милиони бяха пели „Ейми, прекрасна Ейми“, безумно смелата Ейми с безпределна издръжливост; тя бе поставила рекорд с полета си от Лондон до Токио, устремната Ейми, изминала разстоянието от Париж до Кейптаун и обратно, облечена в костюм на Сшиапарели — не беше възможно Ейми Джонсън, нейната Ейми, най-опитната жена пилот в Англия, да умре първа измежду тях.

— Знам, Фреди — прошепна Джейн и я прегърна.

— Когато бях на девет, тя прелетя целия път до Австралия в малък стар „Мот“, а сега съм почти на двадесет и една и тя е мъртва, опитвайки се да прелети с устойчив двумоторен самолет от Блекпул до Кидлингтън. Беше само на тридесет и осем. Не мога да го повярвам. Как е могло да се случи?

— Може да не научим никога. Хайде, Фреди, нека да половим карти с кепето ти. Победителят ще плати вечерята — предложи Джейн.

— Ако не се е намирала над вода… ако не е било толкова заледено…

— Няма „ако“, кукло. Ейми сама е трябвало да реши дали да излети вчера. Можела е да остане в Блекпул. Всички ние избираме мига, в който да рискуваме. Можем да се приземим винаги, щом нещо не ни харесва, и да останем на земята, докато времето се изясни. Знаеш това, и тя го е знаела. Вчера е решила да лети. Почти никой друг не го е правил. Този маршрут е доста навътре в сушата — и двете сме го прелитали десетки пъти. Отишла е отвъд позволената височина, Фреди, отишла е над облаците и се е изгубила. Иначе нямаше да се озове над водата. Ние не бива да преминаваме над позволената височина… Никога! Характерът й е виновен толкова, колкото и времето, мила моя.

— Характер — повтори Фреди замислено. — Нима всяка от нас не лети според характера си? — Фреди огледа жените в стаята и очите й се спряха на Уинифред Кросли, бивша каскадьорка; на Розмари Рийз, бивша балерина и изследователка на нови въздушни маршрути; после на Гейбриъл Патерсън, омъжена жена и майка, инструкторка още от 1935 година; след това седяха Джоан Хюз, започнала да лети на петнадесет и не по-възрастна от нея, и Джейн; а по-нататък — Марджи Феъруедър, дъщеря на лорд Рънсимън, чийто съпруг също беше пилот в АТА. Това беше най-прекрасната и почетна компания от жени пилоти в целия свят. Всяка имаше свой стил, всяка от тях пристъпваше към поредното излитане по различному, съчетала смелост и предпазливост, състезателен дух и отегчително спазване на правилата, прецизност и поемане на риск. Коя от всичките би излетяла вчера от Блекпул? Може би никоя… или може би една… дори две. Невъзможно беше да се каже, невъзможно бе дори да се отгатне… — Обърна се към Джейн: — Започвам да разбирам защо си била отговорничка в ужасното си училище, с физическо или без физическо.

— Имаш ли намерение да ловим карти, или ще ми се мръщиш?

— Хайде да играем. Като гледам този така наречен изгрев, днес май пак няма да летим. Разказвала ли съм ти за изгревите в Калифорния? Имаме си ги всеки божи ден, ако щеш вярвай, дори и през зимата. Знаеш ли, че Англия е на същата дължина като Лабрадор? Странно място за живеене.

— Още една дума, и ще си намеря друга съквартирантка.

Празненството по случай годишнината бе отменено. Фреди, Джейн и няколко други пилоти се събраха в местната кръчма в Хатфийлд, пиха по едно питие в памет на Ейми Джонсън и тихо се разотидоха по квартирите си през заледените, тъмни улици на затъмнения град.

На девети и десети януари 1941 година и Фреди, и Джейн имаха по два дни почивка. За първи път, откакто се познаваха, Фреди можеше да приеме неизменната покана на Джейн да гостува на семейството й в тяхното имение в Кент. Лонгбридж Грейндж беше домът на бащата на Джейн, лорд Джерълд Хенри Уилмот, четиринадесети барон Лонгбридж, и на майка й — лейди Пинелъпи Джулиът Лонгбридж, родена Фортескю.

Под тежките тъмносини шинели двете момичета носеха добре ушити униформи в мъжки стил: тъмносини панталони и същата на цвят куртка, с два закопчани джоба на гърдите и още два големи джоба, също с копчета, под колана с месингова тока. На гърдите над десния джоб бяха избродирани златни криле, четири инча широки. Пагоните им имаха две златни ивици — широка и тясна — на втори пилот. На ръкава си Фреди носеше знак в червено, бяло и синьо; от него се разбираше, че е американка. Под куртките си и двете момичета бяха облекли сини ризи на Кралските военни въздушни сили с черни вратовръзки. Заради студа бяха и с авиаторските си ботуши, които всъщност не биваше да носят другаде освен на летището. Всяка от тях беше взела униформена пола и прилични черни обувки и чорапи — официалното им облекло за случаите, когато не летят; над челата им закачливо се накланяха флотските кепета.

Успяха да се качат на солиден „Енсън“, един от незаменимите работни самолети таксита, които превозваха пилотите до авиационните заводи, и щом мисията им приключеше, ги връщаха обратно в базата. И на Фреди, и на Джейн им се беше случвало да пилотират „Енсън“ — достатъчно голям да побере петнадесет пилоти с парашутите им. Загубата на един-единствен от тези самолети щеше да бъде катастрофа, затова с тях работеха най-надеждните и опитни пилоти.

След кратък полет ги оставиха на летището в Кент. Там ги посрещна майката на Джейн, която бе пестила дажбата си от бензин, за да ги посрещне с колата си. Лейди Пинелъпи прегърна дъщеря си и протегна ръка да се здрависа с Фреди, ала изведнъж промени решението си и прегърна и Фреди.

— Скъпа, толкова се радвам, че най-после сте тук! Джейн непрестанно ми пишеше за вас. Мисля, че най-накрая е попаднала под добро влияние — рече красивата кестенява жена и скришом погледна дъщеря си с гордост.

— Всъщност аз попаднах под доброто влияние на Джейн — засмя се Фреди.

— Глупости. Това е невъзможно. Познаваме нашата Джейн. Тя е непоправима… но от време на време може да е и доста сладка. Сега влизайте в колата, преди да сте замръзнали. Не искам да закъсняваме за обед.

Караше бързо и умело, от време на време им сочеше многобройните бомбени попадения по покритите сега със сняг поля.

— Сигурна съм, че не са се целили в нас, каква опасност сме ние — но домът ни е точно под въздушния път между Лондон и пристанището на Ламанша. Каква досада… при една експлозия падна мазилката в хола… Разбира се, тенис кортът е напълно разрушен от онази запалителна бомба миналата есен, освен това на пътя за селото все още си почива неексплодирала бомба. Все се надявам, че някой ще се сети да дойде и да я обезвреди, щом снегът се стопи. Голяма глупост. Цялата тази врява обаче ми напомня да затъмнявам цялата къща както трябва през нощта.

— Кой е отговорникът, мамо? — попита Джейн.

— Джейн! Разбира се, че аз! Не мога да разчитам на никой друг, нали? Горкият ти баща, колкото и да се старае не вижда в тъмното, макар че Смол, новият градинар — най-малко на седемдесет и пет, — е доста умен. Прави „коктейли“ Молотов[4] в свободното си време, в случай че решат да ни нападнат. Имаме вече впечатляваща купчина. Казвам му, заплахата от нахлуване е отминала — нали така, Джейн?… Но той е глух и не ми обръща внимание. — Лейди Пинелъпи се извърна и погледна Фреди. — Джейн ни писа, че родителите ви са в Лондон. Имали ли са неприятности?

— Не, досега не. Неудобства и малко страх, но нищо по-лошо от това. През миналата отпуска отидох да ги видя в Лондон, една къща в края на тяхната улица беше бомбардирана, но иначе са добре.

— Разбрах, че баща ви е дошъл да се присъедини към генерал Де Гол.

— Напусна Лос Анжелос веднага щом Де Гол говори по радиото от Лондон през юни 1940, и се присъедини към Свободните французи тук. Работи с Гюстав Муте и група журналисти; създадоха всекидневник, наречен „Франция“, Майка ми кара линейка… Този уикенд е дежурна.

— Браво на нея — рече лейди Пинелъпи, като внимаваше да не попита за Делфин; Джейн й беше писала, че никой от семейството не знае какво й се е случило, откак Париж е окупиран. Колата прекоси малко селце и намали скорост, щом доближи до широка порта. — Е, мили мои, добре дошли. Пристигнахме.

Лейди Пинелъпи подкара автомобила по дълга алея, оградена от дъбове, и спря пред къща, която сякаш изникна изпод преспите — така се бе сляла с оголените, но красиви корони на дърветата и със заобикалящия я все още зелен тисов плет. Къщата бе наполовина дървена, с дебели стени от солидни дъбови греди и гладки тухли. Областта с варовитата си почва и залесени хълмове бе богата и на двата вида материал. Досега никой не бе успял да преброи различните нива на покрива на Лонгбридж Грейндж, нито многобройните и различни по стил фронтони, покрити с керемиди и тухли; да не говорим пък за изградените с невероятна изобретателност комини. Множеството асиметрични прозорци, съставени от малки стъкла, бяха повечето тъй стари, че бяха придобили цвят на лавандула. Последния път, когато лейди Пинелъпи бе наредила да свалят някаква мазилка в най-малкия килер, работниците бяха намерили две монети, сечени през 1460 година. В Грейндж обаче времето бе строго селективно; запазваше само онова, което бе неописуемо приятно за окото.

Лонгбридж Грейндж имаше пет крила; строени в различни епохи, те отразяваха точно финансовото състояние на фамилията. Въпреки размерите му нищо в това възхитително криволичещо здание не напомняше за класическата официалност на един величествен дом. Открай време това бе имение — център на множество преуспяващи земеделски стопанства, собственост на семейство Лонгбридж, които притежаваха и фабрика за сайдер, просторни конюшни, гълъбарници и неизброими помощни сгради. Щом влезе в Грейндж, на Фреди й се стори, че се е озовала в гостоприемна, ухаеща гора. Борови клони украсяваха всяка врата и полиците на многобройните камини, а коледният имел все още висеше в преддверието. Навсякъде лаеха и подскачаха кучета, поздравяваха ги с „добре дошли“.

Джейн Лонгбридж беше второто от седем деца. Двамата й по-малки братя бяха в далечни колежи, но най-малките, всичките момичета, все още учеха в близкото село. Днес си бяха останали вкъщи в чест на Фреди и Джейн и срамежливо се здрависаха с гостенката, преди да се хвърлят с радостни възгласи върху Джейн.

— Хайде, идвайте всички. Ще обядваме в кухнята — успокои ги лейди Пинелъпи, като гледаше подскачащите деца и кучета така, сякаш не можеше да си представи какво изобщо правят наоколо й.

— В кухнята ли, мамо? — изненада се Джейн.

— Това е най-топлото помещение, скъпа. Затворила съм по-голямата част от къщата и просто я оставям тихо да се разпада. Когато спечелим войната, ни чака дяволско чистене, но ще се тревожа за тия неща, когато му дойде времето.

По-голямата част от следобеда Джейн и Фреди си играха с момиченцата, наслаждавайки се на трогателното им внимание. Най-сетне Фреди отиде в стаята си, за да подремне преди вечеря, но първо спусна завесите за затъмнение. Спа непробудно цял час; докато се унасяше, си помисли с благодарност, че всъщност през цялото време, откакто е влязла в имението, й е било топло. Цели пет часа в комфорт… дали не бяха пет и половина?…

Събуди я почукване на вратата. Влезе Джейн с хавлия, дебели чорапи и чехли за баня:

— Приготвих ти вана — прошепна тя тихо и заговорнически.

— Вана?

— Гореща вана. Истинска вана. Довоенна вана. Незаконна. Разчитам на теб да не казваш на никого. Трябва да си остане тайна само между нас.

— Искаш да кажеш…

— Във ваната има повече от девет сантиметра вода — обяви Джейн тържествено.

— О, Джейн, как можа? — възкликна Фреди. — Знаеш, че не бива. Нарушаваш разпоредбите.

— Не задавай глупави въпроси. Само ме последвай. Тихо… Всеки в къщата е зает с друга работа. Не искам да чуя и звук.

Сложи пръст на устните си, подаде й хавлия и я поведе по коридора към просторната баня, в която гордо се издигаше огромна викторианска вана с месингови лъвски крака. Фреди доближи на пръсти до ваната и ахна. В нея имаше цели четиридесет сантиметра вода, която изпускаше пара. От началото на войната не беше виждала вана с толкова много вода. В квартирата им тяхната вечно оплакваща се хазяйка позволяваше по една хладка баня на седмица с разрешените девет сантиметра на дъното. Всяко друго къпане се извършваше на части, пред мивката в тяхната стая. Това тук беше разкош!

Фреди се съблече и бързо се потопи във водата; стигаше точно над кръста й. Взе сапуна, насапуниса косата си и старателно я изплакна, после започна да се мие с огромната гъба, оставена на близкия стол.

— О, господи, колко е хубаво! Хубаво! Хубаво! Хубаво! Ще стоя тук, докато ми стане студено. Докато замръзна. Нищо не е в състояние да ме измъкне!

— Да не изстива водата, миличка? — попита Джейн загрижено.

— Ами… всъщност… да. Само малко. Не, Джейн, каквото и да става, не отваряй крана. Не е честно, и без това се чувствам ужасно виновна. Как ще погледна майка ти в очите? — Мократа й коса беше пригладена назад, тя цялата грееше от удоволствие. Тялото й бе станало розово от търкане.

— Не ставай глупава. Мама все още има планини от дърва. — Джейн рязко се запъти към вратата на банята и я отвори.

— ЧЕСТИТ РОЖДЕН ДЕН! — чу се хор от гласове и трите малки сестри на Джейн измаршируваха вътре, всяка от тях носеше чайник с вряла вода. Следваше ги лейди Пинелъпи, широко усмихната, понесла някакъв грамаден съд, от който се издигаше най-много пара. Те наобиколиха ваната и водени от Джейн, изпяха хорово „Честит рожден ден“, докато церемониално изливаха горещата вода във ваната. Когато заглъхна и последното „Честит рожден ден, скъпа Фреди, честит рожден ден“, към пеенето се присъедини мъжки глас:

— Стани, стани, стани и ми покажи лицето си… — проехтя гласът, жените от семейство Лонгбридж изпуснаха празните съдове и изпищяха:

— Тони! — После, забравили сякаш за гостенката си, се скупчиха около по-възрастния брат.

Свита под водата, сгъната почти на две, Фреди наблюдаваше сцената и се тресеше от смях. Дали Джейн не бе планирала и това? Можеше ли нещо, толкова типично за Джейн, да бъде случайност?

— Тони, ела насам и кажи здрасти — изкомандва Джейн. — Лейтенант Мари-Фредерик дьо Лансел, разрешавате ли да ви представя брат си, водач на ескадрила, барон Антъни Уилмот Алистър Лонгбридж. Фреди, Тони.

— Убедена ли си, че това е самият той? — попита Фреди приятелката си някак подозрително, а ръцете й внимателно се мъчеха да покрият гърдите.

— О, напълно. Спомням си го добре — усмихна се Джейн.

— Добър вечер, командир на ескадрила Лонгбридж. — Фреди успя все пак да кимне грациозно, без да повдигне глава.

— Добър вечер, лейтенант. Без униформа сте, както виждам.

— В отпуск съм, сър.

— Винаги казват така.

— Уверявам ви, сър, истина е.

— Можете ли да го докажете?

— Не.

— Тогава ще трябва да се задоволя с отговора ви.

— Благодаря ви, сир.

— Няма нужда да отивате толкова далеч. Само „сър“ ще свърши работа. Спокойно.

— Антъни, веднага излез от банята! — прекъсна го строго лейди Пинелъпи. — Остави Фреди да се изкъпе на спокойствие.

— Но тя има рожден ден, мамо, не смяташ ли, че се нуждае от компания? Само ще поседна тук и ще си побъбрим. Джейн, ти можеш да ни оставиш. Деца, идете да донесете на втория пилот още топла вода.

— Антъни, търпението ми се изчерпва! — повиши глас майка му предупредително.

— О, добре, стара ми майчице, щом настояваш — отвърна той неохотно, без да се дръпне от ваната. — Нали знаеш, че сме във война? Старите обичаи трябва да бъдат заменени с нови и така нататък. Хайде, мамо, няма нужда да ме щипеш, за бога. Сега идвам.

Джейн тършуваше из гардероба си, мърморейки нещо като друидско[5] заклинание.

— Не мислех, че хората все още се обличат специално за вечеря — рече Фреди, докато гледаше довоенните вечерни рокли.

— Да не си представяш, че ще ти разрешим да вечеряш на рождения си ден в униформа?

— След такава публична баня не знам какво да мисля… или да очаквам. — Фреди решеше косата си, мъчеше се да я укроти, но днес заради хапещия студен въздух тя бе по-своенравна от обикновено и макар да я подстригваше според правилника, тоест да се вижда яката на униформата пускаше искри толкова силно, та чак гъделичкаше ръцете й.

— Такъв късмет, че Тони се появи — тържествуваше Джейн. — Струва ми се, че доста те хареса.

— Надявам се, че не е могъл да ме види през цялата тази пара около ваната. Аз поне не можех да погледна към него.

— Всички американци ли са толкова благонравни?

— А всички англичани ли са толкова дръзки?

— Тони? Та той е абсолютно безвреден — отвърна Джейн през рамо с критичната оценка на по-малка сестра. — Нали не се вмъкна при теб? Е, това наистина би могло да бъде самонадеяно или нахално, изобщо грубо, дори знак за липса на добро възпитание. Тони просто се надяваше да спечели нов приятел. Нашият Тони е общително момче, с добро сърце, солта на земята. Не очаквай проблеми, кукло. Освен ако не си го търсиш… или ако не си германски пилот, който се мотае наоколо с месершмита си или „Юнкерс 88“. В такъв случай наистина ще си намериш белята, сериозна беля. Опа! Ето я. Чудех се къде ли се е дянала.

Джейн се появи със закачалка, на която висеше рокля от сребрист плат без презрамки. Полата й бе така пищна, сякаш всеки миг щеше да се отдели и да завалсува сама. Талията подчертана с широк колан от черно кадифе и с панделка от едната страна, чиито кадифени ленти почти докосваха земята. На друга закачалка имаше наметка от черно кадифе, обточена със сребро.

— Мисля, че е достатъчно празнична! — Джейн, протегна роклята към нея. — Ако ти стане хладно, ето я и наметката. Виж дали ще влезеш в тях.

— Боже мой! Никой не може да ми попречи да облека тази рокля! — Фреди остана почти без дъх от възторг. Всичко, което се случваше, откак бе стъпила в Лонгбридж Грейндж, приличаше на празник, импровизиран, неочакван и толкова великолепно несъответствуващ на военновременна Англия! Беше замаяна, неприлично възбудена, недопустимо доволна от себе си. Дори измръзналите места вече не я боляха.

— Ами обувки! — плесна се Джейн по челото и се втурна обратно към гардероба; донесе сребристи обувки и шифонено бельо. — Какво още съм забравила?

— Няма ли диадема?

— Не е задължително за вечеря. Макар че… Макар че…

— Шегувах се.

— И без това са в някое мазе. Засега ще минем без диадеми. Съжалявам… По-добре да се обличаме. Татко сигурно вече се е върнал, а когато не си пийне преди вечеря, е склонен да мърмори. Викни, ако имаш нужда от помощ. Ако не, след половин час долу!

— О, да. Благодаря ти за роклята, Джейн.

— В тази рокля пет пъти са ми правили предложение… щастлива рокля… разбира се не и за кандидатите, горките създания. Наистина им съчувствам.

— Такъв им бил късметът. — Фреди се завъртя отново и отново, оглеждайки как се дипли полата на сребристата рокля. — Майната им, Джейн.

— И аз така мисля, кукло. И аз така мисля.

Фреди най-после облече новите одежди и се начерви; направи и безуспешен опит да обуздае бляскаво чистата си червена коса, бухнала в тържествен безпорядък около лицето й. В това време възрастните от семейство Лонгбридж се бяха събрали пред камината в библиотеката. Всички говореха бързо и като че ли едновременно, а лорд Джералд премяташе между дланите си шейкър за коктейли.

Фреди се забави на прага, объркана от връхлетелите я чувства. Тя бе външен човек за тези хора и въпреки всичко днес я приеха, както никога не бе посрещана от непознати. Чувстваше Джейн почти като собствена сестра, ала никога не бе срещала баща й, а Тони й се бе мярнал само като силует в униформа. Усети някаква боязън — не й се беше случвало подобно нещо от години. Все пак не можеше и да става дума за свенливост; не — тази забележителна рокля й стоеше идеално. Днес бе нейният двадесет и първи рожден ден. Тя беше почетната гостенка. И, мили боже, те всички я очакваха.

Тази мисъл я накара да влезе в стаята с плавна стъпка. После се спря, вече поуспокоена и дори обзета от известно усещане за надмощие, и четиримата в стаята млъкнаха и се обърнаха, за да я погледнат. Настана миг на пълна, смаяна тишина; Фреди не разбра, че по този начин те отдават дължимото на хубостта й. Лорд Джерълд Лонгбридж остави шейкъра и я приближи.

— Честит рожден ден, госпожице Дьо Лансел — пое той двете й ръце в своите и учудено се взря в победоносната синева на непокорните й очи. — Синът ми ми каза, че съм пропуснал най-страхотното събитие на деня, всъщност на годината. Намирам това за несправедливо. Не знам как ще ме умилостивите. А още по-добре ще бъде да повторите представлението утре, но ме предупредете навреме, за да не го изпусна отново. Чудя се впрочем дали пиете мартини?

— Да, ако обичате, лорд Джерълд, наричайте ме Фреди — засмя се тя; боязливостта й някак неусетно бе пропъдена от сивокосия чаровник, чиито очи светеха дяволито като очите на Джейн.

— Дадено, Фреди — отвърна лордът и й предложи ръка. — Елате при камината. Трябва да разлея питието, преди да се разводни. — Той я поведе през просторната, сумрачна, с висок таван стая към Джейн; приятелката й носеше страхотна рокля от ален атлаз, а лейди Пинелъпи бе великолепна в дрехата от кафяво кадифе и дантела с цвят на слонова кост. Бързо и без да го забележат жените, Тони отстъпи към украсеното коледно дърво в ъгъла; преструваше се, че си играе с една светеща гирлянда, а всъщност не откъсваше очи от Фреди.

От мига, в който тя влезе в стаята, му се струваше, че Фреди върви сред ореол от светлина. Имаше нещо почти божествено в нейната внезапна, мълчалива, сребриста поява на прага, нещо, което го накара да си помисли за първия, винаги изненадващ, винаги някак опасен, винаги пробождащ сърцето поглед към вечерницата. Нима това беше закачливото, палаво момиче във ваната? Тъй лесна ли бе метаморфозата? Нямаше ли преди края на вечерята гостенката да се превърне, да кажем, в поляна с цъфнали дървета?

— Тони, помогни ми — помоли баща му. — Дай на Фреди мартини, ако обичаш.

Стиснал изстудената чаша в ръка, командирът на ескадрила Антъни Лонгбридж едва не се препъна в килимчето, макар че то стоеше на същото място пет поколения преди неговото раждане. Фреди вдигна очи:

— Добър вечер отново, командир на ескадрила — рече тя. — Без униформа сте, както виждам.

— О, това… — Тони погледна към смокинга си. — Мислех, че… ами нали е специален случай… и бездруго куртката ми имаше нужда от гладене… пък и по-удобно е… в края на краищата, вкъщи… в отпуск…

— Винаги успяват да намерят извинение, нали, Джейн? — поклати с укор глава Фреди.

— Шокиращо е — съгласи се Джейн. — Нямат никакъв морал тези типове от РАФ. Обличат се като козли. И все някой друг трябва да се грижи за тях. Господинът навярно дори не се е избръснал преди вечеря.

Фреди едва се въздържа да вдигне ръка, за да провери. Иначе си мислеше, че дори да бе зърнала Тони за част от секундата, все едно къде — в Суматра или Антарктика, — пак щеше да разбере веднага, че той е англичанин. Лицето му имаше онези ясни черти, онази точна извивка на скулите, онази чиста, издължена, почти рицарска целеустременост, която не можеше да бъде сбъркана и не оставяше място за никакви съмнения. Челото му бе високо, кафявата му коса, с безукорен път от едната страна, падаше пригладена право назад с лека чупка. Очите му бяха бледосини, веждите — светли, носът му — прав и изразителен като на кръстоносец, устните — широки, стегнати и тънки, скулите — равни и румени. В тази издължена глава нямаше нищо отпуснато, нищо не на място. Костите на Тони бяха едри и все пак, въпреки височината си, той изглеждаше почти нежен. Осанката му излъчваше авторитет, личеше си, че е свикнал да заповядва. При него няма и следа от прекаленото английско възпитание, реши Фреди и му се усмихна, както не се бе усмихвала на мъж почти три години.

— Все пак успях да се обръсна — рече Тони, пропускайки думите на сестра си, — въпреки че водата не беше достатъчно топла.

— Ще го приема на доверие — отвърна Фреди безгрижно и изненадана от своето добре премерено кокетство, извърна поглед от него, за да може да попита лейди Пинелъпи за произхода на дантелата й.

Вечерята бе сервирана от възрастна жена и четиринадесетгодишно момче; и двамата живееха в близкото село и бяха на разположение всеки път, щом дотрябваха помощници. Този странен подбор на домашна прислуга бе единственият знак по време на жизнерадостната и весела вечеря, че Англия е във война. Всички край масата благославяха в себе си суровия студ, принудил враговете временно да прекратят нападенията, но никой не изричаше мислите си гласно, сякаш споменаването му щеше да развали магията.

Ако братята Райт не бяха родени, ако наследниците на Джордж III все още управляваха Новия свят, а потомците на Луи XIV властваха във Франция, това сигурно нямаше да промени разговора, който водеха около тази изискана, осветена със свещи маса. Но виж, ако в Шампан не растяха лозя или ако Моцарт и Гершуин не бяха живели, ако в света не се отглеждаха бързоноги и силни коне, ако Блумсбъри[6] не бе процъфтял или, да кажем, Фред Астер не си бе купил първите обувки за степ, щеше да се наложи да потърсят други теми за разговор.

В края на вечерята лорд Джерълд изчезна в кухнята и се върна с бутилка „Дом Периньон“. Отвори шишето с почти такова майсторство, с каквото, както си спомняше Фреди, го правеше и дядо й; после, подпомогнат от Тони, баронът наля на всички.

— Това е особен тост — рече той. — Днес госпожица Мари-Фредерик дьо Лансел — или Фреди, както я наричат приятелите й — навлиза в изключително интересна възраст. Александър Поуп е писал за „нетърпеливия непълнолетен, копнеещ да стане на двадесет и една“… Семюъл Джонсън говори за „възвисяващата самоувереност на двадесет и една“… Текъри пише за „храбрите дни, когато бях на двадесет и една“. Всички в тази стая са преминали тази магическа възраст, някои само с няколко месеца, като теб, Джейн, други — с много години, като мен, но да оставим мен. Важното е, че Фреди повече няма да копнее да е на двадесет и една — тя живее в храбри дни и заслужава цялата им радост. Нека радостта е голяма и нека нараства с всяка измината година. За Фреди!

Фреди седеше поруменяла, докато всички пиеха за нейно здраве. Изчерви се още повече, когато лейди Пинелъпи позвъни и момчето, сякаш стояло зад кухненската врата, внесе няколко пъстро опаковани кутии и ги постави пред нея.

— О, не — запротестира тя. — Та вие сте толкова добри с мен. Тази фантастична баня беше моят подарък.

— Престани, скъпа! Подаръците са импровизирани — не можахме да стигнем до магазините, но ти трябва да имаш спомен от това важно събитие — рече лейди Пинелъпи.

— Хайде, Фреди, отвори ги — настоя Джейн.

Подаръкът на лейди Пинелъпи беше топло, меко, небесносиньо поло, изплетено от нея — единствено Джейн знаеше, че е било предназначено за дъщеря й. Лорд Джерълд бе добавил сребърна манерка с монограм, взимаше я със себе си, когато ходеше на лов, и бутилка скъпоценно малцово уиски, за да я напълни.

— Носи я винаги — обясни той — при корабокрушение или ако те нападне див слон.

Джейн пък беше намерила в своя гардероб, приличен на пещерата на Али Баба, черна нощница от шифон и дантела — прекалено неприлична, за да се носи, освен при специален случай, който необяснимо защо още не й се беше удал.

— Ако щеш, вярвай, миличка, но скоро ще ти дотрябва! Сега вече си достатъчно голяма — прошепна тя на Фреди.

Фреди пък беше достатъчно умна, за да не се опитва да си припомня последния път, когато бе изпитвала подобно щастие.

Легна си след полунощ. Официално рожденият й ден вече бе минал, но празничният дух все още кипеше като вино в кръвта й; бе твърде възбудена, за да заспи. Нито пък го желаеше. Това ликуващо настроение бе добре дошло, не биваше да му позволи да угасне в най-обикновени сънища. Лежеше под завивките с широко отворени очи, облечена в черната шифонена нощница, синьото поло и чифт вълнени чорапи; лежеше и се усмихваше към невидимия таван.

На вратата леко се почука. Джейн, помисли си, иска да си побъбрим за вечерта.

— Влез — извика Фреди и ето че в този миг на прага се появи Тони; носеше в ръка малък свещник. При трепкащата светлина Фреди видя, че той все още е с вечерната си риза и панталон; вместо смокинг обаче носеше жилетка. Не влезе, а се спря на прага.

— Донесох ти подарък за рождения ден. Не знаех, че е днес, не знаех и че ще си тук, затова не бях подготвен на вечеря… може би ще ти хареса?

— Не би ли могъл да ми го поднесеш утре сутринта? — предложи Фреди.

— Това е нощен подарък. — Тони протегна продълговат предмет, завързан с много панделки, украсен с борови клонки, така че не можеше да се отгатне какво е. — Сутрин не е необходим!

— Значи наистина е по-добре да го получа сега.

— Точно това си помислих… много по-добре. — Той се приближи до леглото и сложи искрящия предмет в ръцете й. Беше много топъл и като че ли с променливи форми.

— Господи… — ахна тя. — Какво?…

— Грейката ми — обясни Тони, доволен от изненадата й. — Напълних я преди две минути. Но опаковането ми отне доста време.

— О, Тони… сигурно е твоята собствена грейка! Не мога да те лиша от нея.

— Силно съм привързан към това нещо… били сме заедно през много дълги студени нощи… но сега то иска да е твое! Ще си намеря друга и ще я опитомя… няма да е особено трудно. Обикновено пристигат, щом им свирнеш. Моля те, задръж я.

— Ако си сигурен — ще ми е много приятно. И ще мисля за теб всяка вечер, когато я пълня. А сега смятам да спя. Лека нощ, Тони.

— Лека нощ, Фреди — рече той, взе стол, постави го до леглото й, сложи свещника на пода и седна. — Само още нещо… и бездруго не спиш. Само няколко думи, ако може…

— Само няколко думи. — Фреди измъкна грейката от хлабавата опаковка, пъхна я до себе си под одеялата, като ги придърпа чак до брадичката си.

— Току-що ме преместиха, направиха ме командир на нова ескадрила, едни типове, каквито не съм срещал преди… помислих си, че би могла да ми обясниш как да се справям с тези момчета.

— Да обяснявам на командир от кралските ВВС как „да се оправи“ с пилотите си? Хайде де! Лека нощ, Тони!

— Но те са янки, ескадрилата „Орел“, тук са от септември, а още не са влизали в бой… нямаше кой да обучи тези романтични хлапаци по време на битката за Англия… стоят в резерв, откак времето се развали, после командирът им се разболял… както и да е, сега те са моята ескадрила и мислех, че ти, нали си и бездруго половин янки, би могла да ме посъветваш как да вляза в крачка. Представа нямам как да се отнасям с тях. Пълна мъгла… тайфа от чуждестранни типове; нали разбираш защо ми е нужна помощта ти?

— Наричай ги просто „момчета“, вместо „образи“, „романтични хлапаци“, „чуждестранни типове“ и всичко ще е наред. Лека нощ, Тони.

— Много ти благодаря, Фреди — рече той, наведе се леко и я целуна право по усмихнатите устни. — О, Фреди, скъпа, прекрасна Фреди, да опитаме пак, а? — измърмори, преди да я прегърне и да я целуне отново и отново; и двамата бяха опасно жадни за близостта си и всеки от тях изпълнен с неудържим копнеж да гали, да докосва, да притиска другия.

Бяха изненадани от избухването на дълго сдържаната страст, целувките им бяха така прекрасно неизбежни, върховна необходимост, отлагана болезнено. Тони простена, озовал се блажено върху одеялата, притисна Фреди до гърдите си. Безмълвните целувки бяха така пленителни, изпълнени с толкова неочаквани открития.

— Тони, удобно ли ти е? — прошепна накрая Фреди.

— Не е страхотно…

— Би могъл… да си събуеш обувките.

— Събул съм ги.

— Пуловера… ризата… панталона…

— Но тогава ще измръзна.

— Аз ще те топля.

— Мислиш ли? Не бих могъл… Не би трябвало… о, скъпа, ако вляза в това легло…

— Сигурен ли си, че си пилот? — попита Фреди лукаво, осъзнавайки, че той е прекалено джентълмен, за да се люби с нея под собствения си покрив без явно насърчение.

— Съвсем сигурен.

— Тогава престани да се размотаваш като безделник — изкомандва тя, използвайки жаргона на кралските ВВС за приземния персонал.

Докато разговаряха, свещта, оставена от Тони на земята, изгасна и ги потопи в пълна тъмнина.

— Проклятие! — измърмори Тони, пресегна се към свещника. Движението му бе толкова рязко, че свещникът отхвърча в ъгъла на стаята. Опита се да намери друга свещ върху нощната масичка на Фреди, но успя само да катурне лампата; разнесе се трясък на счупено стъкло. — По дяволите! — Той се изправи внимателно и започна да се съблича колкото може по-бързо; хвърляше дрехите си на пода. Чисто гол, припряно скочи в леглото на Фреди и се пресегна към нея.

— Ох! — изписка тя, защото челата им се сблъскаха.

— Заболя ли те? — попита Тони тревожно.

— Дяволски! А теб?

— Мисля, че си счупих носа. Ето, пипни — как мислиш, — не, по дяволите, това ми е ухото.

— Не искам да ти пипам носа, мога да ти бръкна в окото — запротестира Фреди.

— Не виждаш ли в тъмното? — Тони опитваше да й свали пуловера.

— Ще ми скъсаш нощницата! Внимавай! О, звяр такъв, остави ме! Скъса ми презрамката. И си махни коляното от корема ми.

— Мисля, че това ми е лакътят.

— Какво правиш там долу? Веднага се върни горе! Прекалено си висок…

— Нямаш ли кибрит? — примоли се Тони, вратът му бе затиснат под мишницата на Фреди. Тя избухна в смях.

— Лежи и не мърдай! Аз знам къде съм! Ще се съблека и ако останеш спокоен поне минута, ще те открия и теб.

— Окей! — Тони застина неподвижно, докато тя издърпа пуловера през главата си, изхлузи се от нощницата и свали чорапите, вслушвайки се в шума на всяка дреха, захвърлена встрани. После той се остави на опипващите й, топли и триумфиращи ръце; само вдишваше въздуха на ароматната пещера под одеялата.

— Господи, командире на ескадрила, нещо има тук? О, грейката. За минута се разтревожих — какво ли би могло да бъде това?

— Не… го… пипай… още.

— Защо не? — попита Фреди олицетворяваща самата невинност. — Приятно е… да го усещаш.

— Остави… го — умоляваше той.

— Защо? Не знаеш ли, че сега е война? Никакво прахосване! — Тя прехвърли дългия си крак върху бедрото му с разточително движение, на което не можеше да се устои. — Изобщо какво знаеш ти? — прошепна Фреди. — Ето че току-що му намерих място точно за него!

Тази зимна нощ Фреди и Тони спаха на пресекулки, задрямваха и се събуждаха само за да открият, че отново изпитват нужда един от друг. Като търпеливи, отдадени на делото си изследователи те използваха връхчетата на пръстите, езика и ноздрите си вместо очи, ала намериха всички най-топли и скришни местенца по телата си. Промърморваха си похвала или благодарност и заспиваха отново; събуждаха се объркани, докато не се докоснеха, за да установят нови граници за пресичане, нови правила за нарушаване. На Тони му се стори, че последното им заспиване е продължило твърде дълго, насили се да стане от леглото и леко дръпна затъмнителните завеси. Веднага отскочи от прозореца и се пъхна под одеялата.

— Проклятие!

— Какво има? — попита Фреди разтревожено.

— Децата… навън са… току-що са направили снежен човек под прозореца ти, вчера го нямаше там. Господ знае кое време е.

— Погледни си часовника, скъпи.

— Снощи го оставих в моята стая.

— Е, добре, ще си помислят, че сме спали до късно.

— Не и Джейн — рече Тони, убеден в думите си.

— Не ме интересува — заяви Фреди. — Целуни ме, глупако.

— Нека всички разберат! Ще им кажа! — каза той екзалтирано.

— Не! Да не си посмял!

— Какъв е адресът на родителите ти в Лондон? — попита Тони.

— Може би си намислил да им позвъниш и да им кажеш, че току-що си прекарал нощта с мен? — попита Фреди, внезапно обезпокоена. Той изглеждаше способен на всичко.

. — Другата седмица ще бъда там. Искам да отида и да се видя с баща ти.

— Защо, за бога?

— За да го информирам за намеренията си, разбира се. Да поискам разрешението му — изрече Тони с толкова достойнство, колкото можеше да събере човек, рошав и потен като него.

— Боже мой — възкликна Фреди тихо, представяйки си сцената. — Не мисля, че идеята ти е добра… Татко може… да се стресне.

— Но аз възнамерявам да се оженя за теб. Искам да кажа, ти знаеш за това, предполагам. Така че трябва да говоря с него.

— Не трябва ли първо да говориш с мен?

— Ще го направя. Всичко с времето си. Но най-напред, разбира се, трябва да му се представя. Дали ще му е неприятно, че не говоря добре френски?

— Не — изкикоти се Фреди. — Не мисля. Наистина ли смяташ да… искаш разрешението му да… ъ-ъ… тичаш подир мен?

— Определено. Освен ако ти си против.

— Не съм кой знае колко… нямам сили!

— Значи отивам и го виждам, решено!

— Всъщност, като се замисля… той заслужава една хубава изненада след всичките тези години.

— Фреди, скъпа, какво искаш да кажеш?

— Някой ден може би ще ти обясня. А може би няма.

— Някой ден всичко ще ми разкажеш — рече Тони уверено.

— Само след дълго и упорито ухажване. А възможно е дори и тогава да не го направя. Боя се, че последните събития може би са те подвели, Антъни; не си мисли, че съм ти вързана в кърпа.

— О, Фреди, аз те обожавам — абсолютно и завинаги. Ти обичаш ли ме?

— Малко.

— И нищо повече?

— Да речем, много повече.

— Колко? — настоя Антъни алчно.

— Бих ти казала… но грейката тече.

[1] Джон О’Гроутс — най-северната точка на Великобритания. — Б.пр. ↑

[2] Лендс Енд — най-южната точка на Великобритания. — Б.пр. ↑

[3] АТА — съкращение на Спомагателния въздушен транспорт (Air Transport Auxiliary). — Б.пр. ↑

[4] Молотов — бутилка, пълна с бензин и др. запалителни вещества и запушена с фитил; използвала се е вместо граната. — Б.пр. ↑

[5] Друид — древнокелтски жрец. — Б.пр. ↑

[6] Район в Лондон, артистичен и литературен център в миналото. — Б.пр. ↑

17.

Делфин стоеше зашеметена на входната врата на апартамента на булевард Сен Жермен, заслушана в стъпките на Арман, който слизаше по стълбите. Преди минута бе в обятията му, все още почти защитена, все още закриляна от бастиона на любовта му, въпреки че истината за неговото заминаване бавно пълзеше към примрялото й сърце. Сега бе истински сама. В момента на тръгването си той се беше превърнал просто в един от милионите французи, оставили домовете си, свикани под бойните знамена от общата мобилизация на втори септември 1939 година. В продължение на няколко неутешими часа, неспособна да повярва и твърде тъжна, за да заплаче, Делфин блуждаеше в някакво вцепенение из апартамента, опитвайки се безуспешно да си представи как следващия миг ще го чуе да се качва отново по стълбите, ще чуе ключа в ключалката, ще го види да влиза в стаята.

Със заминаването на Арман способността на Делфин да се изолира от реалността изчезна. Беше я крепила в продължение на много месеци; равновесието й обаче зависеше от личността на Арман, само в негово присъствие тя можеше да не мисли за деня, който все някога щеше да дойде.

Сега й помогна чувството за самосъхранение. Делфин осъзна, че най-добре е да се върне в малката си крепост на „Вила Моцарт“. Това щеше да й даде време да вникне в новото си положение, както и да й осигури възможност да използва всичко, придобито от нея, през годините, преди да срещне единствения мъж, когото обичаше.

Първото, което направи, щом заключи вратата на спалнята си в своята розова и тюркоазена викторианска къща, бе да отиде при бюрото, да отключи чекмеджето и да отвори касата. Там, сред разни документи и многобройните кадифени кутийки с бижутата й, лежаха нейният син френски паспорт и американският — със зелена корица. Преди години, когато стана ясно, че престоят им в Лос Анжелос ще е продължителен, Пол дьо Лансел предприе необходимите постъпки, за да осигури и на двете си дъщери двойно — френско и американско — гражданство. Макар и родени французи, от френски родители, те винаги бяха живели извън Франция и като дипломат той никога не бе подценявал силата на американския паспорт.

Делфин разбра, че се налага да вземе решение, и претегли на дланите си двата паспорта. Можеше да напусне Европа, както бързаха да направят повечето американци в Париж, и да се прибере в неутрална Америка. За кратко време, може би по-малко от две седмици, щеше да се озове в Лос Анжелос. С едно вдигане на телефона можеше да резервира апартамент в „Бевърли Хилс“. За момент я завладя представата как си поръчва салата в „Холивуд Браун Дерби“, обсъждайки с някой продуцент предложените й сценарии. Нищо в тази сцена не бе неправдоподобно или просто плод на желанието й. Напротив, всеки детайл беше осъществим, трябваше само да си купи билет и всичко щеше да се сбъдне. Но колкото и ясно да виждаше това бъдеще, най-съкровените й чувства го отхвърляха.

Какво й оставаше, ако не купеше билет за парахода? Още от деня на мобилизацията френската филмова индустрия, както повечето граждански производства, бе замряла. Колегите й — актьори, техници, снимачни екипи — бяха изчезнали точно като Арман. Двадесет филма бяха спрени по средата на снимането. Делфин оставаше без работа, от нея никой не зависеше, нито пък воюващата страна щеше да има някаква полза от присъствието й.

И все пак тя просто не можеше да замине. Арман Садовски беше някъде наблизо, стъпваше по същата френска земя, по която стъпваше и тя, дишаше същия френски въздух, който дишаше и тя. В момента нямаше начин да узнае къде точно се намира който и да е войник, но по-късно нещата сигурно щяха да се изяснят. Арман можеше да й се обади по телефона. Стига да бе в казарма, а не в окопите. След месец или два можеше да получи дори отпуск, тъй като поне засега никъде не се водеха военни действия. Всеки ден очакваше да получи първото писмо на Арман — беше й обещал да пише колкото е възможно по-често. Докато тя се намираше в Париж, двамата щяха да бъдат свързани, имаха общо бъдеще. Как можеше тогава изобщо да обсъжда възможността да се отдалечи на шест хиляди мили от него?

Делфин върна паспортите в касата с чувство на облекчение. В края на краищата не се налагаше да взема някакво решение.

През зимата на 1940, по време на така наречената „телефонна война“, когато френската армия изобщо не се придвижи и дори английските кралски ВВС само хвърляха позиви, Арман Садовски остана в армейската си част, разположена по линията Мажино. През април германците нахлуха в Норвегия и Дания. На десети май Хитлер сложи край на „телефонната война“, като нападна, без да им обяви война, Холандия, Белгия и Люксембург — за да улесни завладяването на Франция. Редом с английски части френската армия, разединена и деморализирана, се сражаваше срещу настъпващия враг. След две седмици и съюзниците преминаха в цялостно отстъпление към бреговете на Дюнкерк.

През май чудото на евакуацията при Дюнкерк спаси повечето от британските сили за по-нататъшни сражения, но французите се оказаха разбити на бреговете на родината си, обградени, лишени от възможност за отстъпление. Арман Садовски заедно със стотици хиляди други свои сънародници попадна в плен. Няколко дни по-късно бе изпратен на работа в оръжеен завод в Германия.

Докато траеше битката за Дюнкерк, Делфин очакваше новини. Продължи да ги чака и по време на окупирането на Париж; чакаше ги и в юнския ден, в който бе подписано примирието между Франция и Германия, а остатъците от френската армия бяха демобилизирани; чакаше непреклонно и упорито през целия хаос на юли и август. В края на септември бе възнаградена. Пристигна пощенска картичка някъде от Германия, която съобщаваше, че Арман е жив и храната е достатъчна.

Тъй като Германия вече не беше във война с Франция, стана важно да се избегне гражданското недоволство в окупираната територия. На военнопленниците се разреши да пишат до близките си веднъж на две седмици. Както всеки френски гражданин и Делфин скоро разбра: тези картички бяха просто знак, че военнопленникът е жив и все още може да държи молив. Но и тя, подобно на хиляди други жени, броеше дните между пристигането на картичките, а това ставаше сатанински нередовно.

През есента на 1941 година в безценния пакет, съхраняван от Делфин в касата, имаше всичко на всичко деветнадесет картички. През юни 1941 светът на френското кино се съживи. За по-малко от четири месеца започна работа върху тридесет и пет нови филма; цялата тази дейност се поддържаше и подпомагаше както от френското правителство във Виши, така и от германските окупатори.

Делфин ясно виждаше, че в киното вече не работят никакви евреи. Пробуждането на филмовата индустрия обаче съвпадна с преговорите, в резултат на които се завърнаха някои военнопленници. Арман едва ли можеше да работи като режисьор, докато не бъдат победени германците, но съществуваше поне надежда да го върнат във Франция. Тази надежда й беше достатъчна, за да продължава да живее.

Най-силната, най-добре финансираната и най-активната продуцентска компания във Франция беше новоизникналата „Континентал“. Известни режисьори като Марсел Карне, Жорж Лакомб, Анри Декоан и Кристиан Жак; водещи звезди като Пиер Фрезней, Даниел Дарио, Жан-Луи Баро, Луи Журдан, Фернандел, Мишел Симон и Едвиге Фьойер — всички бяха сключили договори с „Континентал“. Делфин дьо Лансел също подписа. Невежа и аполитична като останалите, тя не знаеше, нито пък се интересуваше, че „Континентал“ е изцяло контролирана от германците и че директорът й, тираничният Алфред Гревен, надзираващ всички дейности на компанията, докладва директно на Гьобелс и е личен приятел на Гьоринг.

Глуповатите, лековати, тайнствени истории и жизнерадостните комедии бяха любимите жанрове в „Континентал“. Те замениха забранените американски филми. „Континентал“ правеше и криминални трилъри по сценарии на Жорж Сименон за безсмъртния му инспектор Мегре; също и грижливо изпипани адаптации по Зола и Балзак.

Спазвайки закона на всички филмопроизводители по света, „Континентал“ произвеждаше филми според вкуса на публиката: военновременни заместители на холивудските истории за богаташи от времето на Голямата депресия. В продукцията на „Континентал“ нямаше прогерманска пропаганда, не се засягаше и темата за войната. Всеки ядеше до насита, тютюнът не беше на дажби, алкохолът — в изобилие, никой не мръзнеше и не се говореше немски; време на действие — средата на 30-те години в една идеализирана, населена единствено от французи Франция.

Делфин беше благодарна, че можеше да се върне на работа, че е заета и върши нещо; времето, което й оставаше да мисли беше, слава богу малко. Тя се хвърли в изключително популярен сериал, подражание на „Слабият мъж“. Героинята й се казваше Мила-Малу, своеобразен женски Петкан, спътник на инспектор Уенс, роля, изпълнявана от големия актьор Пиер Фрезней. Делфин никога не бе завиждала истински на друга жена, сега завидя на веселата, глуповата, палава Мила-Малу. Това момиче Петкан й напомняше самата нея преди три години.

Когато елитната танкова част на Бруно, така и не влязла в бой, беше демобилизирана след примирието, той се върна в Париж колкото можеше по-бързо. Това, че се бе оказал прав относно изхода на войната, не го задоволяваше. Въпросът беше как да направи по-приятно бъдещето си. Нито за миг не се съмняваше, че то ще протече в хилядолетния Райх. Разбира се, Бруно съзнаваше, че един истински умен мъж, който не се плаши от скуката, отдавна трябваше да се засели в Швейцария, но бе излишно да съжалява за пропуснатата възможност. Банката на братя Дювивие остана затворена; впрочем в гигантската бъркотия, настъпила веднага след примирието, Бруно не виждаше никакво бъдеще, за която и да е частна банка.

Питаше се, какво би направил разумният французин при подобни обстоятелства? Кое беше според мъдрите и практични хора най-доброто място за живеене при промяната на политическия режим? Кое топло местенце можеше да те приюти, докато нещата се избистрят и стане отново безопасно да се върнеш към нормалния живот? Къде винаги щеше да се намира храна и нещо за продан? В семейната ферма, ако човек я имаше, или в семейния замък! Земята. В крайна сметка само това имаше значение. Ето такива мисли владееха Бруно, докато пътуваше към Шампан.

Окупационните власти вече бяха назначили там немски областен управител — хер Клебиш, член на изтъкната фамилия винопроизводители от Райнланд. Когато виконт Жан-Люк дьо Лансел каза на внука си, че от службата на Клебиш в Реймс е заповядано всяка седмица да се изпращат от триста до четиристотин хиляди бутилки шампанско, Бруно само повдигна рамене. Това трябваше да се очаква, сам по себе си фактът показваше със сигурност колко много са заинтересовани германците да продължи да се произвежда вино в Шампан. Реши да научи всичко за приготвянето на шампанското, което никога преди не го бе интересувало. Съдбата по време на война, каза си той, включва по необходимост както доброто, така и лошото. Така или иначе за една година Бруно, без да забравя, че Вермахтът е основният му клиент, успя да научи твърде много за производството на шампанско. Обикаляше лозята на Ланселови, яхнал хубав кон, за който никога не липсваше фураж. Нито пък, както бе предвидил, сам той изпитваше глад. Още преди нахлуването на германците през май Анет дьо Лансел, спомняйки си Голямата война, беше разпоредила плодородната розова градина да се превърне в зеленчукова. На неколцина от по-възрастните слуги тя възложи да гледат пилета, зайци, прасета, един бик и няколко крави — за тях издигнаха специални постройки, скрити в сечищата на малката гора, собственост на замъка. Прислугата във Валмон усърдно изпълняваше тези задачи, защото хората знаеха, че виконтесата няма да ги остави гладни, макар и да не можеха да се надяват на кулинарните пиршества от довоенните дни.

Братовчедите Мартен, безценният триумвират от винари на Жан-Люк, бяха на възраст, неподлежаща на мобилизация. Като незаменими специалисти в своята работа им бе позволено да си останат у дома. Много от опитните лозари, пленени при нахлуването на врага и отведени на работа в Германия, два пъти годишно ги връщаха вкъщи — за подрязването на лозите през март и за събирането на реколтата през септември. Въпреки това домът на Лансел, подобно на останалите крупни винопроизводители, и сега разчиташе на оредялата работна ръка; както и през Голямата война, жените, децата и старците на Шампан работеха на полето. Под зоркото око на Бруно тези яки селяни, влюбени в работата си и верни на Лансел, успяваха да поддържат плодородието на лозята. Старият виконт се поболя за една нощ с нахлуването на немците. Беше естествено Бруно да го замести и никой не оспорваше нарежданията му.

Докато обикаляше на кон и наглеждаше работата, той неизменно се питаше защо е толкова глупав да приема германския характер за монолитен? Човешката природа с очарователните й вариации беше същата и сред редиците на победителите; такава я видя и сред парижките богаташи, след като попадна в банковия свят. Наистина собствената му цена бе спаднала; титлата и произходът му вече не предизвикваха светкавичен респект; все по-трудно осъществяваше обществените контакти, необходими му за новия бизнес.

Ала навярно между завоевателите също имаше хора, способни да оценят отношение, различно от скритата враждебност на по-голямата част от населението. Наистина те биха се отнесли с подозрение към всяка прекалена доброжелателност от страна на един Лансел или всъщност от всеки французин, обаче вежливостта… обикновената вежливост… нямаше ли да се окаже тя ключът за вратата към някоя изгодна сделка? Трябваше да съществува такава възможност, макар да бе още твърде рано да си я представи. Винаги съществуваха спасителни изходи за предвидливия човек и в мир, и във война камо ли пък сега, в това примирие, в този несигурен, неустановен период. Франция бе загубила войната, Бруно не възнамеряваше да загуби примирието. Областният управител на Шампан периодично изпращаше инспектори с блестящи черни ситроени и добре лъснати високи ботуши, за да се уверят, че собствениците на изби правят всичко, за да произведат възложените им количества шампанско. Мощното Луфтвафе и силният флот се ползваха с предимство при снабдяването с шампанско — впрочем и жаждата им беше огромна, — а повече от ясно бе, че хитреците от Шампан трябва да се наглеждат отблизо. По тази причина за инспектори най-често се назначаваха хора, свързани с лозарството; нямаше смисъл да изпращат невежи, които не можеха да направят разлика между добре отгледан грозд „Пино Мьоние“ и ряпа.

Бруно размишляваше над това, как човек може да бъде вежлив към завоевателя си, без да изпадне в угодничество. Трудно е да поканиш някого на чаша прекрасно вино, когато самото вино, кажи-речи, му принадлежи. Разбира се, лесно е да си учтив, но учтивостта не струваше нищо, щом липсата й можеше да ти коства живота.

И все пак сигурно имаше начин да поискаш разумен съвет от тези опитни винопроизводители, без да предизвикваш подозрения, особено когато самият ти не си от Шампан и не си отраснал на нейната земя? И когато искаш съвет, същевременно да създаваш впечатление, че доверяваш на събеседника си собствените си проблеми — не като на приятел, не, по-скоро на някой, когото приемаш за равен? Колцина са хората, питаше се Бруно, докато се бръснеше и изучаваше в огледалото своето внушаващо доверие лице, които не обичат да дават съвети? Колцина са мъжете, които не изпитват някакво скрито удоволствие от това един аристократ, пък бил той и представител на победена нация, да се отнася с тях като с равни?

За изненадващо кратко време на някои от главните представители на областния управител на Шампан в Реймс стана известно, че младият Лансел във Валмон е в разбираемо неведение по някои основни неща, свързани с отглеждането на лозята. Както сам обясняваше, докато ги придружаваше по време на инспекциите, поел тази отговорна роля само защото дядо му е вече твърде стар, за да обикаля лозята на кон тъй неуморно, както го върши самият той.

Един парижки банкер да кисне тук! Не че го съжаляваха, самите те трябваше да киснат в Шампан. Но, от друга страна, с него не бе така трудно да се работи, както с мнозина други. И нещо повече, Лансел бе достатъчно умен да иска съвет, когато се нуждае от него, и не бе прекалено твърдоглав — възприемаше го и го използваше веднага. Ако повечето от французите бяха като Лансел, работата на германците щеше да е значително по-лека. А и, разбира се, по-приятна. Защото не им беше леко да са далеч от семействата си, да живеят с проклетите инструкции от Берлин, в постоянно напрежение да доставят заповядани количества вино и да се сблъскват с враждебното отношение на повечето хора от областта.

С Бруно дьо Лансел нито един от инспекторите не се чувстваше окупатор, но и никой от тях не долавяше неговата добре прикрита гордост, както и присъщата му надменност. При това тактиката на Бруно оставаше незабележима за всеки французин, направил си труда да го наблюдава. Тя се проявяваше като нюанс в поведението му, и то с колкото е възможно по-неутрален оттенък: в естествено приятния му глас, в готовността да гледа право в очите събеседниците си, да си позволи някоя дребна и безобидна шега, да намекне, че ги обединява обща човечност — и всичко това поднесено с вродената непринуденост, с която немного отдавна печелеше банкови комисиони.

Само месеци след пристигането му във Валмон Бруно се сдоби с аусвайс, документ, позволяващ му да пътува до Париж. Да получи това разрешение не беше трудно; като парижанин той трябваше да прескочи до столицата, за да нагледа тамошния си дом.

Когато наближи къщата, видя германски войник на пост. Заобиколи предпазливо към задния вход — натисна звънеца. Жорж, старият му иконом, отвори вратата и възкликна изненадано и щастливо:

— Господин виконт, слава богу!

— Как се върна, Жорж? — попита Бруно, след като влезе. — Когато след примирието минах през Париж, къщата беше празна.

— Всички избягахме — отвърна Жорж. — След като успяхме да се върнем, научихме, че сте отишли в замъка. Естествено, вашият дълг е там.

— Кой живее сега тук? — поинтересува се Бруно; беше забелязал, че Жорж лъска най-добрия му сребърен сервиз. От кухнята ухаеше на печено говеждо и изобщо всичко в помещението светеше от чистота.

— Домът ви беше реквизиран от генерал Фон Щерн. Той работи при генерал Фон Холшиц в бюрото по културните дела и говори френски отлично. Имахме късмет, господин виконт, генералът остави на работа целия персонал, дори вашия камериер, Борис, който е убеден, че генерал Фон Щерн никога преди не е ползвал подобни услуги. Слава богу, много тих човек излезе, интересува се от антики, възхищава се на колекцията ви от доспехи и книги. Нищо не е променено, господине, къщата е точно както я напуснахте.

— Няма ли жена, деца?

— Съмнявам се. Не носи техни снимки, а това е сигурен признак, доколкото имам опит. Често води у дома жена от улицата, но никога не остава с нея цяла нощ.

— Приема ли гости?

— Посещават го понякога неколцина офицери, тихи мъже като него. Говорят за живопис и архитектура, не и за войната. — Жорж сви рамене. — Вечерите съвсем не са блестящи, господине, но иначе ядат с голям апетит и се наслаждават на най-добрите бутилки от избата ви.

— Цената не е висока, Жорж. Ти ме успокои. Може би ще е разумно заради всички вас, ако проявя учтивост и благодаря на генерала, че се грижи за съкровищата ми? — измърмори Бруно.

— Да се надяваме, че са временни, нали господин виконт?

— Естествено временни, трябва ли изобщо да се съмняваш?

Той подаде визитната си картичка на иконома.

— Предай това на Фон Щерн. Питай го дали мога да дойда утре в удобно за него време, за да му благодаря. Бих искал само да видя що за човек спи в леглото ми.

— Разбирам, господин виконт. Какви са новините от госпожица Дьо Лансел? А за госпожа баба ви и господин дядо ви, ако смея да попитам?

— Тъжни, Жорж, тъжни. Госпожица Делфин, изглежда, се е затворила далеч от всички… дори аз нямам вести от нея… Възрастта на дядо ми почва да си казва думата. Само баба ми все още е запазила нещо от някогашния си дух.

— Всички разчитаме на вас, господин виконт. Непрекъснато мислим за вас!

— Благодаря, Жорж. Остави ми съобщение в хотела за срещата с твоя генерал!

— Никога „моя генерал“, господин виконт — запротестира Жорж, докато изпращаше Бруно.

— Пошегувах се, Жорж. Все още трябва да се смеем, нали?

Бруно прецени генерал Фон Щерн за минути. Прусак от най-дребната аристокрация, представител на отдавна обедняло семейство, човек, комуто званието генерал подхождаше не повече, отколкото на самия Бруно. Учен на средна възраст, поради специализираните си познания той беше един от подръчните експерти на Гьоринг и прекарваше времето си във Франция в издирване на велики произведения на изкуството, за да ги изпрати в Германия за личната колекция на маршала. Бруно разбра още, че Фон Щерн е мек човек, нелишен от привлекателност и достатъчно добре възпитан, за да се чувства някак неловко, сякаш знаеше, че завоевател или не, той няма право на великолепната къща на Рю дьо Лил. Бруно побърза да го освободи от неудобството му.

— Генерале, чувал съм ужасни истории за домове, исторически паметници, превърнати в казарми. Можете да си представите моето облекчение, когато видях, че вие обичате и разбирате красотата. — Бруно се оглеждаше из библиотеката си с вид на гост, сякаш не беше собственикът на тази стая, но все пак се чувстваше свободен да й се възхищава.

— Виконте, това е една от най-красивите къщи в този най-красив от всички градове — отвърна Фон Щерн, в чиито очи се четеше добре прикривано и все пак видимо удоволствие.

— Строена е, когато Луи Петнадесети бил млад човек. Винаги съм твърдял, че щастливците, живели в нея, са само пазители, подобно на уредници в музеите.

— Обичате ли да ходите по музеите, виконт?

— Това беше моята страст, смисълът на живота ми. Преди войната всеки свободен час прекарвах в музеите, всяка ваканция беше посветена на пътешествия — Флоренция, Рим, Лондон, Берлин, Мюнхен, Мадрид, Амстердам, — да, това бяха дни, нали, генерале?

Фон Щерн въздъхна.

— Наистина бяха. Но ще се върнат, убеден съм. Скоро, под властта на фюрера, цяла Европа ще бъде умиротворена!

— Трябва да се надяваме за мир навсякъде, генерале, в противен случай красотата на този свят ще бъде разрушена. Мисля, че за това можем да се съгласим без никакъв проблем.

— Да пием ли за мира, виконт?

— С удоволствие, генерале, с най-голямо удоволствие — съгласи се Бруно. Забраните за побратимяването с врага се отнасяха за германските войници и френските уличници, ала не и за джентълмени, които винаги можеха да намерят някакви взаимни интереси. Отпуснат в своето кресло, вече убеден, че германецът също ще го покани на вечеря, Бруно си помисли, че Фон Щерн не бе останал сам по свой избор.

Обичам те, обичам те, повтаряше си Фреди в екстаз. Обичам всеки един от твоите хиляда двеста и петдесет буйни коня, яростни и мощни, обичам овалната форма на плексигласовия ти покрив, обичам твоите заострени елипсовидни криле, шумния ти ауспух, усойната пилотска кабина, претрупаното ти табло, обичам дори убийствено дългия кожух на превъзходния ти двигател „Мерлин“, дето ми отнема възможността при кацане и излитане, тежкия ти нос, заради който трябва да се отнасям към тебе като с детска количка; обичам те десет пъти повече от всеки надежден, ужасно делови Хърикейн и бих дала всичко да те подгоня из пространството, да те изкача по небесните стълби с две хиляди осемстотин и петдесет разкошни оборота в минута, после да се гмурнем в адски дълбоко пикиране; а за десерт да те подгоня с четиристотин и шестдесет мили в час и да те спукам от летене, защото знам, че мога и че и Бог ми е свидетел — излетиш ли веднъж във въздуха, си фурия. На теб говоря, мой Спитфайър. Имаш ли нещо да ми кажеш?

— Давай, рожбо — изрече тя вече гласно при вида на познатата варовикова кариера, захвърлена под нея сред приличния на детска играчка пейзаж на Англия. От високото Фреди ясно виждаше оттатък Ламанша — зелените поля на Франция, откъдето германците всекидневно атакуваха Острова.

Този септемврийски ден на 1941 година сякаш бе създаден за летене. Над Англия нямаше мъгла, нямаше дори омара, само няколко разпръснати облака над водата. Необичайно яркото за късния следобед слънце топлеше врата й между шлема и яката. В този рядък ден след предишните курсове Фреди трябваше да извърши един твърде кратък за нейния вкус полет — само половин час. На всичко отгоре новите Спитфайър се управляваха със средна скорост от двеста мили в час, за да се разработят моторите им — скорост твърде кротка за тяхната мощ; това направо отчайваше Фреди.

Напоследък тя пилотираше Спитфайъра всеки ден; двете с Джейн бяха изпратени временно в петнайсета авиотранспортна част в Хембъл, за да прекарат от завода Викърз лъскавите, елегантни изтребители, чието производство се ускоряваше с всеки изминат месец. Беше много опасно да се оставят новите самолети на летището пред завода, защото веднага се превръщаха в мишена за германските бомбардировачи.

Щом Фреди доставеше изтребителя в новата му база, веднага му боядисваха номер, после го оборудваха с оръжие, рисуваха и отличителния знак за националността на пилота му, а ако това бе командир на ескадрила или полк, тогава инициалите му изписваха върху задната част на корпуса. Така самолетът се превръщаше в личното хвърчило на някой късметлия пилот и никой друг нямаше право да лети с него, освен ако господарят му е болен или мъртъв. Сега, само сега самолетът принадлежеше на Фреди, изцяло на Фреди.

Тъкмо бе погледнала наляво, за да види колко се е отдалечила от зададеното направление, когато иззад големия облак над водата се появиха две петънца. Те моментално привлякоха вниманието на Фреди. Дори от такова разстояние се виждаше, че нещо не е в ред. И тя, както половината от англичаните, беше свикнала да наблюдава въздушните битки от земята, но сега, в полет, по разположението на двата самолета разбра веднага, че единият преследва другия.

Трябва да намаля височината и да се махам, рече си Фреди, и в същото време започна да се издига по-нагоре, за да може да ги наблюдава. Онези не я виждаха, защото слънцето беше зад гърба й. Самолетите бързо достигнаха може би на миля от нея и оттам тя можеше вече да ги разпознае. Първият, дето бягаше, беше Спитфайър и едното му крило бе по-ниско от другото. Сигурно беше улучен механизмът за контрол на елероните. Вторият самолет, Месершмит 109, който можеше да съперничи на всеки Спитфайър, настигаше английския самолет и почти се долепваше до опашката му. Спитфайърът отчаяно лъкатушеше, за да избегне куршумите на немеца, куршуми, които Фреди виждаше ясно, понеже бяха трасиращи. Това значеше, че мунициите на преследвача са на привършване.

— Не! — изкрещя Фреди, когато едно точно попадение улучи резервоара на Спитфайъра и пламъците започнаха да напредват от двигателя към кабината. Фанарът изскочи и пилотът изхвръкна навън. Фреди затаи дъх, докато не видя, че парашутът му се отваря. А Месершмитът кръжеше победоносно, парадиращ с малтийския си кръст и свастиката. Иска да се увери в убийството, помисли тя. Не откриваше огън и се снижаваше, описвайки спирали около клатушкащия се пилот на Спитфайъра. Копелето ще стреля по него, докато е във въздуха, осъзна Фреди, и понеже амунициите му са кът, не бърза, а дебне най-удобния момент, за да го хване на прицел.

В същия миг Фреди натисна ръчката на газта докрай; двигателят веднага се подчини и машината се втурна напред. Всичко, научено от Мак, всичко, което й бе казвал Тони за тънкостите на въздушния бой, филмовите й каскади — да, всичко се сля в ума й в една абсолютна увереност: единствената надежда беше фронталната атака.

С невъоръжения си самолет Фреди имаше само един шанс да прогони Месершмита. Трябваше с максимална скорост да се нахвърли право срещу оръдието му. Той трябваше да помисли, че тя връхлита, за да стреля фронтално, и че е решена да чака до последната секунда, преди да открие огън.

Разбра, че я е видял, когато спря да кръжи и се обърна с предното си стъкло към нея. Деляха ги около три хиляди метра. Точен изстрел можеше да се произведе от двеста и петдесет. Продължи да го приближава безразсъдно и неумолимо и в един миг двата устремени един към друг самолети изглеждаха като застинали. На триста метра в последната възможна част от секундата Месершмитът се отклони, направи остър завой и побягна на изток.

— Успях, гад такава, успях! — изкрещя Фреди, подскочи победоносно на мястото си и се втурна да преследва германския изтребител. Трябваха й няколко минути, за да дойде на себе си и разбере, че върши глупост. Пулсът й бе ускорен, адреналинът — по-висок от всякога. Неохотно се вслуша в гласа на разума и зави обратно на запад, за да види, че пилотът на Спитфайъра всеки миг може да падне във водата. Докато, намалила скорост, тя покровителствено се въртеше над него, колегата наду едноместната си, заоблена гумена лодчица — от онези, спасили живота на толкова много съюзнически пилоти. После размаха успокоително греблото си, за да я увери, че всичко е наред, но Фреди продължи да кръжи ниско над главата му, докато не мерна един спасителен катер да тръгва от брега към него. Не можа да устои на изкушението да намали скоростта почти до шестдесет и четири мили в час. Най-ниската възможна граница, при която самолетът нямаше да падне. Импулсивно избута фанара и се наведе навън, опитвайки се да поздрави някак онзи долу. Успя да различи само неясните очертания на загорялото му, ухилено лице. Виждаше, че той се опитва да й викне нещо, но не можеше да чуе думите му. Отмести шлема си назад, за да открие ушите си; вятърът грабна веднага няколко кичура от косата й, но скоростта все пак бе твърде висока, за да улови казаното. И катерът беше съвсем близо, значи нямаше повече извинение да се помайва. Фреди въздъхна, върна фанара със съжаление на мястото му, избута лоста напред и се придвижи в своята посока, прелитайки над до болка познатите й местности; дотолкова познати, че можеше да каже с точност кога някой фермер коси тревата.

— Фреди, знаеш ли нещо за това? — попита я Лидия Джеймс, командирът на женската авиотранспортна част, подавайки й някакъв вестник. Фреди прегледа страницата с недоумение. „МИСТЕРИОЗЕН СПИТФАЙЪР СПАСЯВА ПИЛОТ ОТ КРАЛСКИТЕ ВВС“ — гласеше заглавието, а историята на нейния подвиг беше описана от репортер, намиращ се тогава в морската спасителна станция, където бяха докарали спасения пилот.

— Не разбирам, Лидия.

— Разпитваха ме за случая… за въпросния „мистериозен Спит“. Вчера ти летя над този район. Не видя ли нещо необичайно?

— Не, Лидия. Сигурно съм го пропуснала.

— Странно, май не мога да намеря никакъв свидетел. Пилотът твърди, че не е видял никакви отличителни знаци върху спасилия го самолет, но твърди, че го е управлявал червенокос. Мислят, че може да е бил някой от нашите.

— Малко вероятно е невъоръжен самолет да преследва Месершмит. Кой би извършил подобна лудост… освен ако не е някой от мъжете? Защо са разпитвали теб? На всяка жена се падат по трима пилоти. Да не говорим, че случилото се противоречи на всички разпоредби на Помощните части. Сваленият пилот е бил в шок.

— И аз им казах това — обясни капитан Джеймс с обичайния официален тон. — Е, Фреди, късмет утре. Или може би не се казва точно така на булка?

— Мисля, че е напълно подходящо, Лидия. Благодаря ти — и още веднъж благодаря за едноседмичния отпуск „по семейни причини“.

— При тези обстоятелства е нормално, не смяташ ли?

— Нормално и все пак е прекрасно. — Фреди се обърна, за да се измъкне гърбом от стаята.

— О, Фреди, и още нещо…

— Да?

— Ако искаш да останеш в Помощните части…

— Да, Лидия?

— Това да не се повтаря!

В сватбения ден на Фреди Лонгбридж Грейндж дремеше под ленивата светлина на септемврийското слънце, напоена с уханието на късно цъфтящите жълти рози. Ив и Пол дьо Лансел, както и двамата братя на Тони, Найджъл и Андрю, бяха пристигнали предишната вечер. Заедно с останалите от семейство Лонгбридж те нетърпеливо чакаха пред входната врата, когато най-после Фреди и Джейн спряха таратайката; бензинът за нея бе сватбен подарък от неколцина пилоти от Помощните части.

Ухажването продължи дълго — Фреди предупреди Тони, че няма намерение да се хвърля в брачните преживелици, без да мисли за последствията. Беше далеч от чувството, завладяло много от воюващите жени, че е въпрос на дълг да ощастливи някой боец.

Макар графикът на Фреди — тринадесет дни дежурство и два дни почивка — рядко да съвпадаше с времето, когато Тони можеше да вземе поне еднодневен отпуск, все пак успяваха от време на време да прекарат заедно по няколко часа нощем. Накрая тя бе капитулирала пред неговата страст. Влюби се неохотно, с много съмнения и тайни погледи назад — в очите на Тони това беше очарователна неуловимост…

Тя излезе до колата трудно, засипаха я веднага поздрави и целувки; трите момиченца, обгърнали краката й с ръце, й пречеха да пристъпва.

— Къде е моят Антъни — обърна се Фреди към лейди Пинелъпи, изненадана, че го няма.

— Всеки момент ще дойде. Позвъни преди десетина минути… доста е глупаво, мила моя, но, изглежда, ще имате за кум непознат човек… Патрик се разболя от заушка, точно днес!

— По-добре днес, отколкото утре — възкликна Джейн. — И кого ще доведе Тони?

— Някое момче от ескадрилата му, струва ми се… връзката беше лоша, а и той бързаше.

Фреди се обърна, за да целуне Ив и Пол; те, изглежда, се чувстваха чудесно сред дечурлигата на семейство Лонгбридж. Вече няколко пъти бяха гостували тук по покана на лейди Пинелъпи и между двете по-възрастни двойки се беше завързало и непринудено приятелство — в основата му бяха както взаимната им симпатия, така и надеждата, че Фреди и Тони ще се оженят.

— Редно ли е една булка да умира от глад? — попита Фреди, без да се обръща към определен човек. Пол обви ръка около раменете й, повдигна брадичката й и я целуна по челото. Благодаря на бога за това дете, помисли той и размени бърз поглед с Ив. Къде ли беше Делфин? В очите и на двамата се четеше въпросът, който ги измъчваше толкова дълго. Бяха се научили да говорят за другата си дъщеря колкото е възможно по-малко; в окупирана Франция тя бе тъй недосегаема, сякаш се намираше върху обратната страна на луната, и все пак, можеха ли да престанат да се тревожат? Ив се обърна към Фреди.

— Ще имаш нужда от сили — посъветва тя дъщеря си. Ив бе взела участие в приготовленията от самото начало — от венчавката в селската църква, на която бе поканено всичко живо от околността, до приема в Грейндж, уреден само за членове на семейството, чийто брой, поради военновременните трудности с пътуването, беше ограничен на шестдесет човека.

Придружени от момиченцата — Софи, най-малката, и близначките Сара и Кейт, — Фреди и Джейн хапнаха сандвичи в килера; предупредиха ги, че не бива и да мислят за кухнята, където няколко жени от близките ферми помагаха на лейди Пинелъпи и Ив да приготвят празничното пиршество.

По традиция венчавката трябваше да стане по обед, но тъй като нито за булката, нито за младоженеца беше сигурно, че ще пристигнат навреме, насрочиха я за три часа следобед, за да се възползват от дневната светлина и да могат гостите за приема да пристигнат, преди да се стъмни и преди задължителното затъмнение в селището.

— Все пак не намирам идеята за този брак блестяща — измърмори Фреди на Джейн, докато дъвчеше последния сандвич.

— Какво не е в ред… да не те боли коремът? Яде много бързо. Възбудена си, това е всичко.

— Възбудена, по дяволите! Аз съм в паника. Ужасена съм. Не мога да го направя, Джейн. Убедена съм, че греша! Едва познавам Антъни. Не трябваше да те оставям да ме уговаряш.

— Аз? — възмути се Джейн. — И дума не съм обелила. Да не си мислиш, че те искам за снаха, тъпа янки такава? Брат ми можеше да се ожени за дъщеря на херцог… а той се погубва заради първото срещнато хубаво личице. В мирно време никога нямаше да ти се случи. На всичко отгоре ти си тъпа французойка, ако трябва да сме точни, а в нашето семейство изобщо не сме простили на Вилхелм Завоевателя. Да си беше стоял на собствения скапан бряг оттатък Ламанша и да бе оставил Великобритания на англосаксонците. Ами добре, ако искаш, ще отида да кажа на мама да отмени цялото това представление. Вече загубихме кума, защо не и булката? Сватбените подаръци и без това не са много… Ако трябва, ще ги върнем… Хората ще разберат… откак започна войната, всички се научиха на гъвкавост. Ако Антъни не ми беше брат, сама щях да се омъжа за него, за да не разочаровам гостите, но само кажи една дума, и сме обратно в Хембъл, преди да разберат още, че ни няма. А още по-добре ще е да отидем до Лондон и да си подберем някои готини войничета, с гореща кръв и зажаднели за секс, та да си прекараме наистина добре.

— Добре, добре, млъквам — рече Фреди унило.

Тя се облече в спалнята на Джейн, а Ив и лейди Пинелъпи се навъртаха край нея. Бяха претършували тавана на Лонгбридж, за да търсят сватбени рокли, но не откриха нищо по мярката на Фреди, тя бе по-висока от всички предишни невести на Лонгбридж. Военновременните ограничения и липсата на купони за дрехи не позволяваха да се купи нова сватбена премяна, обаче лейди Пинелъпи беше решила булката на най-големия й син да прилича именно на булка.

Войната беше превърнала дарбата й да плете в почти професионално шивашко умение. За корсажа лейди Пинелъпи взе горната част на една късновикторианска рокля, с ниско, поръбено с панделка деколте и буфан ръкави; те подчертаваха голите рамене на Фреди. Безмилостно развали още две рокли от времето на Джордж III, едната с богато плисирана пола от атлаз, прихваната на талията с широк колан. Не беше достатъчно дълга, за да стига до пода, но ставаше за красива фуста под горната, направена изцяло от дантела пола; от нея пък се стелеше дълъг метър и половина шлейф. Софи, Сара и Кейт цяла сутрин плетоха венец от напъпили бели рози, той щеше да закрепи на главата дългия до раменете воал, семейна антика от времето на Чарлз II, грижливо съхранявана повече от триста години.

Фреди примирено гледаше в огледалото какво правят с нея и си мислеше, че с всеки допълнителен пласт от вековна дантела, под който трудно можеше да разпознае себе си, идеята за женитбата започваше като че ли да й изглежда по-приемлива. Единственото познато нещо в огледалото беше косата й, наподобяваща фойерверк, избухнал над обгръщащата я ефирна дантела.

Много хора се женят, рече си тя. Майка й беше омъжена, лейди Пинелъпи, която сега можеше да нарича просто Пинелъпи, но никога Пени, също бе омъжена… познаваше стотици омъжени жени, те не възприемаха положението си като ненормално или тежко. Защо тогава й се струваше толкова странно да сключи брак в този прекрасен следобед? От друга страна пък, времето беше идеално за летене.

— Дали Антъни също е готов? С изгладена униформа и така нататък? — попита тя Джейн, колкото да не скучае.

— Антъни? — Джейн я погледна разсеяно, твърде заета с ципа на бледозелената си шаферска рокля.

— Брат ти Антъни. Младоженецът, или поне на мен така ми казаха.

— О, господи! — Джейн изтича навън да провери и се върна след няколко минути, пелтечейки истерично. — Няма и следа от него. И никой нищо не знае!

— Какво точно разправяше преди малко за войничетата? — поинтересува се Фреди.

— Успокой се, Джейн — прекъсна я Ив. — Нали се е обадил, че тръгва?

— Оттогава минаха часове! Може да е променил решението си — разсъждаваше Фреди на глас. — Това се случва, знаеш ли, дори и в най-добрите семейства.

— Аз говорих с него — изчурулика шестгодишната Софи.

— Кога, дявол такъв? — запита я майка й.

— Преди няколко минути. Бях долу, телефонът иззвъня и аз го вдигнах. Беше Антъни. Остави ми известие.

— Защо не ни каза? — Лейди Пинелъпи почти шепнеше, за да не изкрещи.

— Той остави известието на мен. Не ми каза да го предам на някой друг — отвърна Софи важно. — Спукал е гума и ще закъснее. Каза да се срещнем пред църквата.

Лейди Пинелъпи погледна часовника си.

— Софи, Кейт, Сара, обличайте си шаферските рокли. Тръгваме точно след двадесет минути.

— Ами ако трябва да чакаме в църквата, мамо? — попита Софи самонадеяно.

— Софи Хериът Хелина Лонгбридж… ти… започваш… да… си… играеш… с… търпението ми. — При тези думи, които звучаха като последно предупреждение, трите малки момичета изчезнаха с писък.

Сватбената процесия от карета, следвана от цялото село и всички съседи от околността — кой пеша, кой на кон или във файтони, — пристигна точно навреме, за да види как колата на младоженеца спира до църквата. Тони и кумът успяха да се шмугнат в църковната канцелария и забързаха към сумрачното дъно на залата, тъкмо когато камбаната удари три.

Щом тръгна по пътеката под ръка с Пол, Фреди сякаш се превърна във фигура, избродирана на гоблен. Движеше се с онази позната благородна стъпка, като че ли се намираше в центъра на величествена сарабанда[1], под звуците на музика, която звучеше само за нея; за първи път тя бе напълно отпусната и не очакваше нащрек звука на бомбардировачите.

— Значи това е твоето момиче — въздъхна кумът, Джок Хемптън, щом зърна царствената, висока, плътно забулена фигура, която ги приближаваше. Само преди няколко часа той се готвеше да прекара една любовна нощ в Лондон. — Сега разбирам защо беше това лудо бързане.

— Замълчи — процеди Тони през зъби, не искаше дори човешки глас да се изпречва между него и Фреди, въпреки че самата тя бе неузнаваема.

Както беше едър и строен, Антъни все пак оставаше около пет сантиметра по-нисък от източения, рус калифорниец. Облечени в сините униформи на кралските ВВС, двамата млади мъже чакаха мълчаливо, докато под звуците на органа Пол доведе Фреди пред олтара и сложи ръката й в дланта на Тони.

Джок Хемптън отстъпи крачка назад, като ги гледаше как повтарят обета си. Почти не различаваше забуленото лице на Фреди в здрача на старата църква. Воалът беше така гъсто избродиран, че видя цвета на косата й едва когато тя го отхвърли назад след церемонията, за да целуне Тони. За първи път успя да я погледне истински. Усети как косата му се изправя, преди да е помислил каквото и да е. Не само защото тя бе красива, невероятно красива — той вече я бе виждал веднъж и знаеше, че никога няма да може да забрави лицето й. Беше я зърнал преди двадесет и четири часа, когато бе махнала с ръка точно след като му бе спасила живота.

За сватбеното тържество отвориха най-просторната стая в най-старото крило на Лонгбридж Грейндж. Фреди беше танцувала с всеки един от новите си роднини, преди Джок Хемптън да реши, че е удобно да я покани. Тя тъкмо изпълняваше някаква тийнейджърска бална стъпка с младия си девер Найджъл.

— Опитвах се да ви благодаря — рече кумът, когато я прегърна.

Фреди отдавна бе свалила воала си и сега косите й се пилееха на искрящи кичури около лицето — резултат от усилието да танцува с толкова много мъже на възраст от двадесет до осемдесет, всеки с претенцията, че й е близък роднина. Кумът беше единственото същество от мъжки пол, от когото не очакваше да има такива претенции.

Озадачена от думите му, Фреди вдигна очи. Калифорнийско лице, беше първата й мисъл. В гимназията й имаше подобни типове, футболни герои, високи като върлини атлети, златни момчета, немного по-млади от този образ тук, чиято изсветляла руса коса беше бухнала над челото му противно на всякакви правила, както и на модата, която караше мъжете да използват различни лепкави смеси, за да бъде прическата им идеално пригладена. Изглежда упорит, реши Фреди и осъзна с облекчение, че танцува великолепно, да, изглежда упорит и неуправляем. Някаква смееща се светлинка искреше в ясносините му очи, а бръчките около тях бяха тъй дълбоки, че можеха да са единствено на пилот. Този галантен викинг, появил се неочаквано на сватбата й, със сигурност беше неопитомен и непокорим. Чертите му бяха силни и малко грубовати. Фреди си помисли, че в него има нещо гангстерско. Къде ли го беше намерил Тони?… Тя го погледна въпросително. За какво говореше?

— Оня ден — обясни той — се опитвах да ви благодаря, че ми спасихте живота… бях в лодчицата… не ме ли помните? Всеки ден ли постъпвате така?

— Вие?

— Да. Страхотно добре летите, госпожо Лонгбридж.

— Значи така, копеле такова! Плямпало! Кретен! Заради скапаната ти история почти не ме изритаха от Помощните части. Защо не запази гадните подробности за себе си, негодник такъв? Влечуго! Не, трябваше да идеш и да издрънкаш всичко на някакъв си репортер… ама че глупак, слабоумник… — Тя рязко спря да танцува и почти падна в ръцете му, смаяна от собственото си избухване, ала миг по-късно влезе отново в стъпка.

— Определено имате дар слово — рече Джок, придържайки я. — Слава богу, че оръдията ви не са заредени днес!

— И оня ден не бяха. Ние летим невъоръжени, умнико.

— Блъфирали сте пред Месершмит?

— Честно казано, не мислих много!

— Господи, госпожо Лонгбридж. Не съм сигурен, че завиждам на моя чудесен командир на ескадрила. Знае ли за каква щура жена се жени?

— О, я се разкарай, всезнайко! Имах нужда от малко развлечение, това е! Вие заграбвате всичко и на нас ни остава да се влачим с нашите доставки. Щеше ли да ти се хареса, ако трябваше да го вършиш през цялото време? Как ти беше името все пак?

— Джок Хемптън, госпожо.

— Е, добре, Джок Хемптън, да не си посмял да кажеш на Антъни какво съм направила. Нито да го споменеш пред който и да е друг на този свят, чуваш ли ме? Иначе ще ми паднеш, а падне ли ми някой, мърдане няма!

— Давам ви думата си. Така ме изплашихте, че дори вече не си спомням…

— Какво не си спомняш? — попита Фреди, като присви подозрително очи.

— Не си спомням какво беше това, дето не биваше да си го спомням.

— Май не си толкова безнадеждно тъп, колкото си мислех — рече тя.

— Мисля, че е време да разрежете тортата, госпожо Лонгбридж.

— Не се опитвай да извърташ!

— Не, наистина! Чакат ви! Но мога ли да кажа поне една дума за обяснение, смекчаващи вината обстоятелства и така нататък… После няма да споменавам нищо по въпроса.

— Добре, давай!

— Не съм споменал пред репортера, че е била жена. Казах само — с червена коса. Но веднага забелязах, че е прекалено дълга за мъж.

Фреди се замисли върху думите му.

— Май наистина не си казал — отвърна тя бавно. — Това означава ли, че трябва да се извиня за всичко, което ти наприказвах?

— Една булка не трябва да се извинява за нищо.

— Е, аз все пак ще се извиня. Не биваше да те ругая. Не и на сватбата ми.

О, как искам това момиче, помисли Джок Хемптън, тя трябваше да бъде моя!

[1] Сарабанда — старинен испански народен танц. — Б.пр. ↑

18.

В началото на 1943 година по стените на сградите из цяла Франция беше разлепен плакат, на който бе изобразен добре охранен, мускулест млад французин, облечен в син гащеризон, изправен смело под оранжево небе, пред куп от инструменти. В далечината можеше да се види една миниатюрна Айфелова кула, а текстът върху плаката, изписан с издължени букви в червено, бяло и синьо, гласеше: „РАБОТНИЦИТЕ В ГЕРМАНИЯ — НОСИТЕЛИ НА ФРЕНСКОТО КАЧЕСТВО“.

Френското качество, разсъждаваше Бруно, когато минеше покрай този плакат, винаги ще е желана стока, независимо от какъв вид е… макар той да бе истински доволен, задето не трябваше лично да рекламира френското качество под формата на принудителен труд в Германия, представен така оптимистично върху плаката. Задълженията му във Валмон му осигуряваха неприкосновеност срещу подобна възможност. След като дядо му Жан-Люк дьо Лансел почина от пневмония, Бруно се оказа господар на дома Лансел, на Шато дьо Валмон и на всичките му лозя. След смъртта на съпруга си съкрушената Анет дьо Лансел се оттегли в покоите си и повече не проявяваше интерес към управлението на имотите.

Въпреки относителното доброжелателство на Бруно и нормалните отношения, които поддържаше с представителите на областния управител на Шампан, той не можеше да промени основния факт, че на неговото шампанско се гледа като на военен трофей. Наистина, германците най-сетне разрешиха на производителите да продават почти двадесет и пет процента от годишното си производство за граждански нужди във Франция, Белгия, Финландия и Швеция, но тази отстъпка им даваше само възможност да осигурят следващата реколта, и нищо повече.

Дяволски недоходно стана шампанското, мислеше с гняв Бруно след погребението на дядо си, загледан в морето от лозя в ширналата се под замъка долина. Да, френско качество, не го отричаше, но със същия успех и въпреки естетическото удоволствие от гледката той можеше да бъде не винар, а месар, който се любува на щанда, отрупан с карантия — шкембета, дроб, мозъци и момици. През последните две години Бруно бе научил достатъчно за това как се отглежда грозде за шампанско, знаеше много, много повече, отколкото някога бе имал намерение да научи.

Не смяташе да остава в това адски скучно кътче на Франция след края на войната, а тя все пак щеше да свърши, щом всички воюващи държави се изтощят. Но кой можеше да отгатне колко години ще изминат дотогава? Кой можеше да е сигурен къде ще се изградят новите центрове на властта? В Париж се знаеше малко за хода на събитията, а в Шампан, отдалечен от театъра на военните действия, още по-малко. Като милиони други хора Бруно допускаше, че Франция по някакъв начин ще бъде присъединена към Германия и е малко повече шанс можеше да бъде третирана не като победена страна, а като партньор на Райха.

Бруно люлееше на пръста си ключа от огромната тайна изба, пълна с шампанско Лансел, недокоснато от началото на войната. Германците не подозираха за съществуването му. То бе известно само на него и тримата Мартен, които последни бяха внесли бутилки от реколтата 1939 година. Едва ден преди смъртта си дядо му най-сетне му позволи да вземе свещения ключ.

Бруно помнеше — когато за първи път го бяха завели да види избите, дядо му каза, че в случай на война всеки Лансел след завръщането си във Валмон ще може да възстанови лозята, като продаде това огромно количество шампанско. Що се отнасяше до него самия, размишляваше Бруно, то той предпочиташе замъкът да се превърне в развалина, а варовиковата почва на лозята да се използва за отглеждане на зеле — щеше да е щастлив повече да не погледне лоза, никога да не се грижи за прибирането на поредната реколта. По дяволите френското качество!

Дали щеше да обича тази земя, ако някога му принадлежеше изцяло, без заплахата от подялбата с природените му сестри? Не, никога, дори и тогава не. Може би щеше да изпита задоволство от факта, че я притежава, но не и да я обича — земя, която изискваше толкова грижи от собственика си. Земята съществуваше, за да й се наслаждаваш, не да й служиш. Един замък трябваше да е известен със своето богатство от дивеч, с конете и лова, с колекциите си от произведения на изкуството, с архитектурата си, със спомени за гостуване на крале и с вековния си разкош, каквито са били замъците на Сен Фрейкур преди упадъка им. Валмон не беше достатъчно бляскав; произведенията на изкуството в него се изчерпваха с няколкото семейни портрета и хубавите, ала лишени от зрелищност мебели. А земята му бе просто селскостопанска, независимо от всичко, което се говореше за специфичната й почва и за благородните сортове грозде.

Ако беше единственият й собственик, щеше да наеме управител, да изстисква и последната капка печалба от всеки хектар; щеше да идва във Валмон само за да се увери, че не го мамят. Какъв бе смисълът да си аристократ, когато във Валмон той имаше същите грижи като всеки селянин, като многобройните работници с техните няколко арпана?

Но запасите от шампанско в избата, о, това бе съвсем друго нещо! Това бе богатство, по-скъпо от злато, и той трябваше да се възползва от него! Смъртта на стария виконт му развързваше ръцете и се налагаше Бруно да побърза. С всеки ден, през който зелените бутилки, потънали в дрямка, пролежаваха в избата, празнично облепени в блестящите си етикети от станиол, приближаваше и краят на войната. С неизбежното примирие, независимо от това дали германците щяха да станат безспорни господари на цяла Европа, щеше да настъпи време на несигурност и смут, както стана след капитулацията на Франция.

Но този път, обеща си Бруно, той ще е подготвен по-добре. Шампанското трябваше да бъде превърнато в сигурна валута, а тя да се вложи в стабилна държава, така че негова милост да се възползва от най-благоприятните възможности, предложени от мира. Беше вече на двадесет и осем, от тях три бе загубил тук. Френското качество, наистина!

Бруно се обади — което правеше колкото можеше по-често — на своя близък приятел генерал Фон Щерн. Не им трябваше много време, за да постигнат джентълменско споразумение относно съдбата на стотиците хиляди скрити бутилки шампанско — трудно спечелената мощ на рода Лансел, негова кръв, негово бъдеще.

Докато издирваше произведения на изкуството, генералът бе разбрал кой, какво и на кого продава в окупирана Франция. Веднага схвана и проблема на Бруно и след няколко телефонни разговора, една среща и споразумение за подялбата на печалбата го разреши по изгоден и за двамата начин.

Една добре маскирана група от камионите под разпореждане на генерала започна да се отклонява за кратки нощни преходи до Валмон. Дисциплинираните германски войници поемаха бутилките шампанско, слагаха ги в колички и пълнеха камионите с такава грижа и внимание, сякаш пренасяха картини и скулптури. Нямаше чупене, плячкосване, вандалщина, нищо, което би могло да привлече вниманието на някой в замъка. Нито пък служителите на областния управител на Шампан бяха достатъчно досетливи; впрочем те нямаха обичай да се мотаят в избите след свечеряване.

Тайната съкровищница на Валмон кървеше месец след месец, докато силата на Ланселови изчезна завинаги; потъна някъде из черния пазар, а Бруно, чрез връзките си с швейцарски банки, положи здрави основи на своето състояние. Никой не пострада, освен тримата братовчеди Мартен, които имаха нещастието да знаят за съществуването на това вино. Бруно сметна, че е разумно да се отърве от тях и неудобната им памет. Мартен не трябваше никога да видят празните изби на семейния трезор.

Поредният офицер от областната управа в Реймс, дошъл да инспектира лозята на Лансел, намери Бруно дълбоко угрижен.

— Намирам за свой дълг да ви осведомя, че според мен трима от най-доверените ми хора са се присъединили към Съпротивата — сподели Бруно. — Не знам как да постъпя, дядо ми обичаше тези хора, но аз размислих и реших, че не бих могъл с чиста съвест да ги прикривам, защото това би означавало да се присъединя към тях.

— Виконте, решението ви е мъдро и патриотично! Дайте ми имената им и не мислете повече за това. Ще се обърна към Гестапо в Реймс.

Когато чу, че тримата Мартен са екзекутирани, Бруно си помисли, че ще му липсва квалифицираният им труд. Трябваше обаче да признае, че от Гестапо имаше някаква полза.

Докато се стараеше да не си мърда главата, за да може фризьорът да скрие собствената й коса под перуката и така да я превърне в императрица Жозефина, Делфин си мислеше, че би дала какво ли не, за да чуе ироничния смях на Кари Грант или да види Фред Астер с неговото нехайно потрепване по някое стълбище, или да погледа как Мирна Лой остроумно прави някой мъж на глупак. Ала американските филми оставаха само носталгичен спомен, откакто бяха забранени през 1940 година. Днес я гримираха за поредната от официалните, пищни исторически и биографични драми, станали тъй популярни сред продуцентите на френски филми през последните няколко години.

Сега ключовите думи в киното бяха „престиж“ и „високо изкуство“, а продуцентите обсъждаха из бюфетите достойнствата на някой сценарий въз основа на това дали достатъчно прославя френската култура и традиции. Окупирана Франция беше изолирана от света, но тя винаги щеше да има своето велико минало. Киното се обърна назад, към националната гордост — към героичните епизоди на националната история.

Много продуценти твърдяха, че се обръщат към епичното, за да обнадеждят и вдъхновят френския народ в това време на поражение; други, откровено примирени с новия режим, признаваха, че за тях е добре дошло безопасното убежище на миналото, безвремието на мита и легендата — така на екрана не можеше да се прокрадне дори полъх от трагичната действителност. Завоевателят бе твърде проницателен, за да не разбира, че трагикомедията трябва да продължи; хората на тази победена нация препълваха кината като никога преди.

Делфин беше носила перуки и дълги до земята рокли в последните си пет филма, всичките снимани в замъци, предоставени им от германците за външни снимки, или пък сред пищно изработени декори в павилионите. Сценариите бяха написани в надут литературен стил, а филмовото действие изискваше прецизност на формата и съвършен израз на чувството. Това бе връщане към класицизма, което не оставяше място за спонтанното веселие и изтънченост на първите филми на „Континентал“.

Пред огледалото в своята гримьорна Делфин изучаваше лицето си с жестокостта на професионалист. Да, все още може да задоволи взискателното око на едрия план, макар да не проумяваше как е възможно това, след като в продължение на четири месеца не бе получила и една-единствена картичка от Арман. Вкъщи, останала сама и без грим, тя виждаше около очите си следите от дългия плач през нощта. Загрижена съзнаваше, че ако днес тя открива тези следи, камерата ще ги види утре. А Делфин, както всички останали, не можеше да си позволи да не работи. Докато закрепваха на перуката диадема с диаманти и смарагди, си даде сметка, че трябва да поиска съвет, да поговори с някого, защото иначе щеше да се срути под тежестта на страха й за живота на Арман.

Но към кого можеше да се обърне? От 1940 поддържаше непрекъсната кореспонденция с баба си във Валмон, ала да разкрива сърцето си пред старата жена бе почти същата утеха, която би получила, ако си водеше дневник. Получаваше отговори все по-рядко — сякаш ги изпращаха в бутилка през морето, — но и те й създаваха онова мъничко, ала крайно необходимо усещане за семейство, за успокояващ уют. Анет дьо Лансел на нейните осемдесет години едва ли вече можеше да разрешава проблемите на внучката си, както бе правила някога, когато организира онази вечеря в средата на лятото преди почти седем — или седемстотин? — години в замъка в Шампан и с това промени живота на Делфин.

Делфин неохотно осъзна, че е време да потърси Бруно. Той беше прав за войната, беше прав за отношението на германците към евреите във Франция, безброй пъти се бе укорявала, задето не се вслуша в думите му. Сега, обръщайки поглед назад, не можеше да повярва, че двамата с Арман са били така слепи за действителността. Впрочем те далеч не бяха единствените. Само шепа умни песимисти — между които Робер Зодиак, Никс Офюл, Борис Кауфман и Жан-Пиер Омон[1] — проявиха предвидливост и напуснаха Франция навреме.

Когато телефонира на Бруно във Валмон, тя разбра, че е дошъл за няколко дни в Париж. Намери го в хотела и с изненада долови в гласа му удоволствие, сякаш никога преди това не се бяха спречквали.

— Разбира се, че имам време да те видя, глупаче — възкликна той. Определиха си среща за следващия ден в къщата на „Вила Моцарт“. За посещението му Делфин се облече и гримира внимателно; когато свърши, се огледа и реши, че не изглежда много по-различно от момичето, което Бруно бе видял за последен път преди почти четири години. Не трябваше да показва, че е обзета от паника и че паниката е на път да я съкруши. Инстинктът й я съветваше така.

Прелестна както всякога, помисли Бруно, като я поздрави. Делфин беше на двадесет и пет, времето само бе подсилило омайващия чар на сърцевидното й лице и на огромните й дръпнати очи. Само някое сериозно лишение, казваше си Бруно, би могло да отнеме на Делфин от силата, която притежаваше. Ала когато погледна в мъглявината на сивите й очи, мигновено проумя, че те таят някакъв скрит ужас.

Предложи му аперитив и в продължение на няколко минути бъбриха за незначителни неща. Делфин бе доволна, че с Бруно може да се говори така лесно, както и преди.

— Притеснена съм, Бруно — рече тя внезапно. — Арман беше пленен при Дюнкерк и изпратен на работа в Германия. Допреди четири месеца изпращаше картички, за да знам, че е добре… Оттогава — пълно мълчание.

— Направи ли нещо, за да откриеш къде е? — попита Бруно делово. Значи, рече си той, иначе все още я занимаваше този проклет евреин. Колко тъжно и глупаво. Колко безсмислено.

— Какво мога да направя, Бруно? Не знам откъде да започна.

— Е, сигурно имаш приятели… хора, които биха се отзовали.

— Имам близки в студиото, много близки дори, но с какво могат да помогнат те?

— Не говоря за тях. Делфин, шери, допускам, че те канят в салона на Обец, германския посланик, или на хер Ептинг от Германския институт.

— Канят ме, разбира се… Никога обаче не съм мислила да ги посетя.

— Е, това вече е грешка, глупаче, ако ми позволиш да го кажа. Ти си се откъснала от влиятелни приятели, от важни връзки, от хора, които биха могли да ти помогнат.

— Германците?

— А кой друг? Те контролират Европа — кой друг, ако не германците?

— Защо точно германец ще ми помага да открия един евреин?

— Ах, Делфин, ти виждаш всичко в черно и бяло, точно както и преди. В мирно време това беше очарователно качество, но при сегашните обстоятелства става опасна наивност. Садовски редовно ти се е обаждал в продължение на години — за мен това означава, че го смятат за французин от полски произход и към него са се отнесли както към всеки друг военнопленник. Обрязан ли е? Не? Ето, имал е късмет! В тези времена би било крайно неразумно да се разтичаш и да търсиш новини за някакъв евреин на име Садовски; виж, за един френски гражданин, за известния филмов режисьор Арман Садовски — защо не? Съвсем естествено би било да използват влиянието си и да се опиташ да разбереш нещо повечко за него.

— Моето влияние? Какво влияние?

— Делфин, днес ти си по-известна от всякога, не разбираш ли? А славата е влияние, ако я използваш както трябва. Да оставиш неизползувано такова влияние е все едно да хвърлиш пари в огъня, скъпо мое момиче. То не е вечно като златните кюлчета в касата.

— Не знам откъде да започна.

— Затова ли ме повика?

— Чаках да чуя съвета ти.

— Остави нещата на мен, Делфин.

— О, Бруно, наистина ли мислиш, че има надежда? — възкликна Делфин невъздържано.

— Разбира се, че има надежда — успокои я той. — Ще трябва да помисля откъде е най-добре да започна, но ако ми помагаш, ако следваш съвета ми, ще означава, че правиш всичко по силите си за Садовски, където и да се намира сега.

— О, да, Бруно, да, ще направя каквото ми кажеш!

Докато бързаше към малкия си хотел на левия бряг на Сена, Бруно доволно си тананикаше. Оттеглянето на Делфин от живота му го бе лишило от важно предимство. Да имаш такава сестра бе ценно предимство и в миналото; но още по-ценно можеше да се окаже сега. Очевидно тя имаше нужда да вярва, че евреинът е все още жив. Жалко — щеше да е много по-полезна, ако осъзнаеше, че той сигурно е мъртъв. Лишена от надежда обаче, Делфин щеше да е безполезна. Е, добре, ще й даде, да речем, надежда — надеждата не струваше нищо, — но какво би могла да направи тя за него?

Бруно не искаше услуги от германския посланик в Париж или от представителите на германската културна служба. Нямаше значение, че Делфин не е обработила Обец или Ертинг, или дори Гревен, нейния шеф в „Континентал“, което щеше да е смешно лесно.

Но, виж, генерал Фон Щерн? Да, Фон Щерн беше нещо друго. Човекът бе показал смайваща ловкост в сделката с шампанското. Защо да не продължат да работят заедно?

Докато вървеше по улиците на Париж, Бруно обмисляше и новините, или по-скоро слуховете, тъй като в пресата не се появяваше почти нищо за разгрома на огромните германски сили при Сталинград само преди няколко месеца, в ранната зима на 1943 година. Дали това не бе знак, че Германия може да не се окаже единствената сила в Европа, или беше просто една грешка след многото предишни победи? В края на краищата дори Наполеон не бе успял да се пребори с руската зима.

Каквото и да означаваше урокът от Сталинград, на Бруно му беше ясно едно: именно сега, преди края на войната, трябваше да натрупа своето състояние. Фон Щерн беше твърде проницателен човек, за да не се съгласи. И двамата се стремяха към сигурно и богато бъдеще.

Фон Щерн обаче искаше още нещо, онова, което би желал всеки завоевател на такъв велик и бляскав град: да бъде приеман радушно. Властта и влиянието му бяха нараснали, сега вечерите, давани от него, не събираха само неколцината му тихи колеги офицери. Подобно на посланика и председателя на института и той канеше определени французи и някои — макар и не мнозина — идваха да вечерят с него на Рю дьо Лил. Често намекваше на Бруно, че би искал да бъде представен на Делфин. Бруно бе принуден да се извинява, но колко по-добре се нареждаха нещата — да представи Делфин на Фон Щерн сега, след отминалата сделка, отколкото по-рано, когато избата му във Валмон беше пълна все още.

Да, Делфин можеше да бъде направлявана чрез надеждата. С най-красивите си бижута и най-елегантната вечерна рокля тя щеше да седне на масата на Фон Щерн, а генералът щеше да изрече онези няколко думи, които щяха да й позволят да се надява. Всеки от тях ще получи каквото иска… нищо повече… но достатъчно, за да бъде изгодно за него, като трезор, досега заключен и забравен, сякаш никога не е съществувал.

В една необичайно топла неделя в началото на май 1944 година, докато шеташе из кухнята, докато приготвяше обед на открито за семейството си, лейди Пинелъпи Лонгбридж мислеше, че обиква Фреди все повече! Не беше ли обаче снаха й прекалено отдадена на службата си като пилот? Имаше вече цяла година, откакто Фреди и Джейн бяха обучени да пилотират четиримоторни самолети в Марстън Муър; човек би рекъл, че през тази година Фреди се е пристрастила към работата, според личното мнение на лейди Пинелъпи, в малко неподходяща степен за дама. Мисълта, че двете момичета управляват бомбардировачи, макар и в сътрудничеството на бордни инженери, а понякога и на втори пилот, я караше да се чувства неловко.

Беше чудесно една жена да пилотира току-що произведен самолет от завода до летището и да го предаде на летеца изтребител, също както момчето от конюшнята възсяда расовия кон и внимателно го подкарва към жокея преди състезанието. И все пак имаше нещо — не би го споделила с никой друг, освен със скъпия Джералд, — нещо несъответствуващо в обстоятелството, че двете момичета управляват гигантски Стърлинги, Халифакси и Ланкастъри, да не говорим за онези огромни Боинги Б-17, летящите крепости, с които бръмчаха от миналото лято насам. Никога не си беше представяла, че по време на закуската ще слуша дъщеря си и снаха си как спорят за увеличеното налягане на „електронния турбокомпресор“ — каквото и да означаваше това. Приличаха досущ на стари механици от някакъв мърляв гараж.

Какво ли, искаше й се да знае, щеше да прави Фреди след войната, когато трябваше да поведе обикновен живот? Настъплението на континента нямаше да се забави, ако се съдеше по очакването и напрежението, изписано по лицата на Тони, Джейн, Фреди и Джок. Докато режеше купчинките консервирано солено говеждо — рядка и приказна вкуснотия, подарена от кума Джок Хемптън, — Пинелъпи Лонгбридж осъзна, че много отдавна четиримата не са се събирали по едно и също време заедно в имението.

И защо се тревожеше за бъдещия бит на Фреди, а не за този на собствената си дъщеря? Дали защото Фреди трябваше да се изправи пред напълно нов начин на съществуване, докато Джейн ще се върне към живота, с който е закърмена? От друга страна, не можеше да се очаква за една нощ Фреди да се превърне в образцова английска съпруга. Имаше нещо твърде „пиратско“ в нея — с тази ярка коса, скоклива походка и волеви жестове, за да може да си представи човек как би поела без проблеми ролята на господарка на имението. И все пак… и все пак… един ден тя щеше да стане стопанка на Лонгбридж Грейндж, съпруга на петнадесетия барон, и в техния район от Кент, жената, по която другите щяха да се сравняват.

Не можеше да се отрече — Фреди нямаше и най-малко понятие какво се очаква от нея. Наистина тя бе само на двадесет и четири. Скъпото момиче просто трябваше да се научи да проявява нещо повече от мимолетен интерес към църковните празници и ловните балове, дамската гилдия и болницата, градинското увеселение и местните конски състезания, баловете с благотворителни цели — о, след войната щяха да се съживят толкова много ритуали. Имаше ли тя някаква представа, например подготовката, свързана с даването на една добра вечеря? Дали някога щеше да се научи как се изготвя списък за покупки? Или да играе бридж? Без съмнение Фреди трябваше да разбере, че когато заживеят с Тони тук в областта, бриджът ще е нещо съществено. Пинелъпи Лонгбридж въздъхна някак несъзнателно.

Колкото до Джейн, тя бе тъй невъзможна, че всяка друга майка просто щеше да вдигне ръце от нея или да полудее. Нямаше смисъл да се възмущава — о, тя знаеше за мъжете на Джейн, макар че дори и скъпият Джерълд не подозираше за връзките й, но това някак не я безпокоеше толкова. Във всяко добро семейство от време на време се пръкваше по една пословична Джейн; и все пак това дръзко, непослушно момиче щеше да се омъжи прилично, без съмнение, дори повече от прилично, и ще има поне десетина щастливи деца — да, Джейн беше своенравна, но не така обезпокояваща, като Фреди.

Впрочем за всичко това щеше да има достатъчно време за размисъл след войната, рече си Пинелъпи Лонгбридж и се върна към приготовленията си. Бутилка уиски преди обяд, изобилие от сандвичи със солено говеждо върху филийки, военновременен хляб, ала намазан с масло от консерва, салата от варени картофи, брюкселско зеле и лук с приготвен по нейна рецепта сос, без олио, но затова пък с предостатъчно пипер; като се изключеха хлябът и салатите, това меню бе възможно само благодарение на щедростта на Джок. След като прехвърлиха ескадрилата към американските военновъздушни сили, кумът никога не идваше в Лонгбридж Грейндж без кошница с продукти, напълнена от сержанта в столовата, според когото нищо не бе достатъчно добро за неговия командир подполковник Хемптън. Скъпият Джок, помисли Пинелъпи Лонгбридж, какво ли щяха да правят без него?

Докато оставяше купчината проядени от молци одеяла и възглавници, приготвени за пикника под едно от разцъфналите крушови дървета близо до гълъбарника, подполковникът от авиацията барон Антъни Лонгбридж мислеше, че обича Фреди безумно, но че тя вече не е момичето, за което се бе оженил. Или ако трябваше да бъде честен — промяната беше в него, особено откакто се бе развил този проклет синузит? Не го чувстваше, докато не се изкачеше на шест хиляди метра височина, или при пикиране, което го правеше неспособен да лети; заболяването го приземи зад едно бюро като командир на полк от тридесет и шест изтребителя. А не можеш ли да летиш като останалите, значи си извън играта. Синузит! Господи, каква скапана история! Казано съвсем откровено, ама съвсем откровено, усещането за появилата се разлика между него и Фреди като че ли се състоеше в това: тя можеше да лети, а той не.

И в какво точно се изразяваше тази разлика? На нея сигурно винаги й е било присъщо чувството за превъзходство…

Изглеждаше така дяволски дръзка — сякаш й принадлежи светът в тази униформа, която той възнамеряваше да изгори веднага щом свърши войната. Ще изгори униформата й, ще напълни с камъни черните й обувки и ще ги хвърли в реката, ще нареже на късчета фуражката й, ще я накара да си пусне до коленете дълга коса и да носи рокли, разголващи гърдите й почти до зърната, напук на хорските приказки; разбира се, и добре ще я напердаши, ще й покаже кой е господарят — не можеше повече да чака! Едва ли винаги е била така изцяло погълната от работата си, дотолкова, че при редките случаи, когато успяваха да прекарат заедно двата си почивни дни, Фреди бърбореше за бомбардировачите си дотогава, докато не й кажеше да млъкне. Гордееше се с нея, дявол го взел — кой не би се гордял с такава храбра жена? — но бомбардировачът бе просто едно проклето, шумно возило с криле, как не го проумяваше? Не разбираше ли, че Господ не бе слязъл на земята след въвеждането на механизма за насочване на въздушни бомби „Нордън“? Не беше ли редно човек да очаква от нея да бъде все пак малко… по-тактична… когато демонстрира удоволствието си от работата, особено след като той самият не можеше да лети, или поне не така, както му се искаше?

Седнал на едно от одеялата и обгърнал коленете си с ръце, Тони мислеше, че всъщност щеше да е нормално, ако Фреди се бе оттеглила от цялото това шоу още преди две години, когато се роди Ани? В края на краищата Помощните части бяха гражданска организация и Фреди би могла да напусне, без да бъде упреквана; само че не — летя всеки ден чак до началото на шестия месец, когато вече не можеше да се напъхва в униформата си. Едва тогава се задържа в имението и навярно е подлудявала горката му майка, както подлудяваше и самия него. Наистина не бяха планирали да имат бебе по средата на войната, но щом се ожениш, и такива неща се случват. Какво трябваше да направи — да се извинява ли? Роди бебето в края на осмия месец, сякаш не възнамеряваше да изчака и секунда повече от необходимото; след три месеца се върна в Помощните части — силна, жизнена, по-дръзка и отпреди, — като остави скъпата мъничка Ани на майка му, Ив, Софи, Кейт, Сара и на всеки, който би искал да се грижи за нея, а те, естествено, го искаха и Ани вероятно си мислеше, че има шест или седем майки, бедното малко бръмбърче.

Мисълта за Ани накара Тони да се усмихне. Дъщеря им бе прелестен дребосък, който никога не ходеше, щом можеше да тича, вече познаваше всеки зеленчук в градината, всяко дърво и всеки тисов храст наоколо, всяка роза, всяко куче и всеки кон. Проявяваше сериозен, не за възрастта си интерес към тези живи същества, които определено предпочиташе пред играчките. Неговата мъничка Ани! Тя пазеше тъй крехко равновесие върху малките си крачета, грациозна като ела и чувствителна като котенце, и не се беше докосвала до нищо, което лети, дори до балон, и доколкото зависеше от него, никога нямаше да лети. Ще порасне нежна и скромна, каквато бе сега, в спокойната зелена провинция, ще се научи да язди и да бродира тъй добре като майка му, да говори френски, разбира се; Ив идваше да я види в Лонгбридж Грейндж винаги щом можеше, и вече се опитваше да води някакви разговори с малката. Да, неговата Ани ще бъде истинска английска благородничка. И щом свърши войната, в мига, когато бъде обявен мирът, отново ще направи дете на Фреди. Когато го роди, ще продължи, докато тя се види с достатъчно хлапета и започне да се чуди как е могла да пропилява така времето си през войната. Бомбардировачи? Изтребители? Какво беше това, ще пита Фреди? Как може майка на толкова деца да се интересува от някаква машина?… Особено след като трябва да се грижи и за мъжа си, както би правила всяка добра съпруга!

Тя обичаше Фреди, наистина я обичаше, мислеше си Джейн, докато помагаше на майка си да изнесе храната за пикника, но колкото повече я опознаваше, разбираше, че у нея има нещо, което упорства и отказва да се включи в общността, съставляваща едно истинско семейство. Понякога си мислеше, че двете са говорили за всичко, за което две жени могат да си говорят, особено когато са роднини и летят заедно. Но често Фреди внезапно се затваряше в себе си, сякаш виждаше нещо, което Джейн никога не е виждала, и мислеше за нещо, което Джейн никога няма да разбере. Не я разпитваше за тези мигове, но знаеше, че в миналото на приятелката й има тайна — мъж, разбира се, какво друго би могло да бъде! — означаваща твърде много за нея, за да я разкрие някога. В такива моменти поразителната синева на очите й се замъгляваше, бързата й, предизвикателна усмивка, която набръчкваше носа й, изчезваше и самата Фреди сякаш се пренасяше другаде.

Каквато и да бе тайната, тя обясняваше защо за Фреди летенето беше нещо повече, отколкото за нея. Донякъде Джейн завиждаше на Фреди за постоянната й страст, както омъжената жена, малко отегчена от съпруга си, би завиждала на младото безумие на първата любов.

Джейн беше сигурна, че след края на войната никога няма да й се прииска отново да погледне самолет. Скоро щяха да станат пет години, откакто се занимаваше с проклетите хвърчила. Беше чудесно, вълнуващо предизвикателство да върши тази работа; тя ставаше все по-сложна и, без съмнение, даваше уникалната възможност една жена да участва в толкова мъжко нещо, каквото е сражението. Понякога това беше и добро развлечение, най-вече когато доставяше нов бомбардировач.

Джейн остави подноса със сандвичите, после внимателно ги покри, за да не ги нападнат мухите. Погледна умълчания Тони и се попита, дали и той не размишляваше върху същите въпроси? Нещо вътре в нея се бе пречупило, откак Марджи Феъруедър — една от първите доброволки в Помощните части — загина поради повреда в двигателя. Тя успя да се приземи сред полето, но самолетът й все пак избухна.

Имаше и други смъртни случаи в Помощните части, много други, но гибелта на Марджи бе най-тъжна — тя оставяше съвсем малко дете. Съпругът й, Дъглас, беше загинал четири месеца преди нея над Ирландско море. Не мислеше ли Фреди за малката Ани, когато поемаше управлението на най-тежките самолети, летели в тази война? Това не бе нещо, за което човек можеше да я попита, както не можеше да попита и Джок, да речем, защо продължава да се сражава, след като беше изпълнил толкова много задачи и можеше да се оттегли с чест зад някое бюро. Трябваше просто да се приеме фактът: със или без бебе, Фреди обича да рискува.

Къде ли е Джок, зачуди се Джейн. В този рядък момент, когато и четиримата бяха успели да се съберат за няколко дни в имението, той сигурно говореше с Фреди — за какво друго освен за бомбардировките над Германия, които скоро, съвсем скоро щяха да отворят пътя за нападението по суша. Когато летеше над Англия, струваше й се, че целият остров се е превърнал в сцена за предстоящата битка. Хора и машини бяха така гъсто струпани по земята и в пристанищата, че беше чудно как този къс суша не потъва под тяхната тежест. А след настъплението, след победата, за която всички се молеха, какво щеше да прави Джок?

Безспорно Тони и Фреди щяха да останат тук, в провинцията, подобно на петнайсетте поколения земевладелци и благородници Лонгбридж преди тях. Тя самата щеше да отиде в Лондон, за да си поживее вълнуващо и интересно, докато не откриеше мъжа, заради когото щеше да направи онова, което майка й смяташе за редно.

Но Джок? Джейн Лонгбридж седна на одеялото с гръб към брат си, за да не прекъсне размишленията му, и започна да разсъждава за Джок Хемптън. В крайна сметка може би имаше късмет, че зле прикритите, безхитростни опити на Фреди да ги събере с Джок се бяха провалили. Какво щеше да стане, ако той се бе влюбил в нея? Сега щеше да се притеснява, че й предстои да замине за Калифорния със съпруг американец и да се приспособява към нова страна и нов начин на живот. Поредната военновременна булка.

Не, тя наистина беше късметлийка, че нещата се развиха другояче. Ако някой й бе казал, че ще постъпи толкова момичешки банално — да се влюби в мъж, който не я обича, щеше да го удари по главата с първата попаднала й под ръка бутилка… Ала, уви, тя го обичаше — неуместно, страстно, до болка, макар никой, дори и Фреди, да не подозираше. Лечението, което си избра, беше колкото унизително, толкова и успешно.

Трябваше само да погледне към Джок и Фреди, когато са заедно, за да види, че красивият рус глупак от Калифорния, чието лице копнееше да докосне още от сватбата на Тони и Фреди, все още е влюбен в снаха й, а тя все още не знае това; да, в подобни случаи усещаше как сърцето й малко по малко закоравява. Скоро, много скоро черупката около сърцето й щеше да е здрава като черупката на рак и мислите за Джок Хемптън и неговите очи, неговите устни и лицето му на викинг нямаше повече да тревожат нощите и да помрачават дните й.

Горкият Джок… когато войната свърши, той без съмнение ще напусне Англия и макар да бе станал почетен член на тяхното семейство, кой знае дали често щеше да ги посещава. И когато види Фреди след войната, една Фреди с блуза, жилетка и пола от туид, заобиколена от рояк деца, щеше ли все още да е влюбен в нея? Тогава тя сигурно ще е малко пълничка, косата й може би ще е започнала да бледнее, дори да сивее тук-там, вниманието й ще е погълнато от грижи за най-малкото бебе, за болното куче или за готвачката, която не се справя с работата — да, след няколко години с Фреди неизбежно ще се случи това. Англия тепърва ще се заеме с нея. Джейн си помисли с одобрение, че, от друга страна, тя самата все още ще се наслаждава на забавленията си. И десет години лудуване едва ли ще са достатъчни, за да компенсират лишенията й през всичките тези тринайсет дни работа и два дни почивка. „Колко ли време, чудеше се тя, трябва да мине след войната, за да се появят отново свестни чорапи?“

Облегнат на перваза на прозореца в стаята си, Джок Хемптън мислеше, че все още харесва Фреди, но защо, по дяволите, тя не преставаше да пее на кръщелницата му „До утрото на новата ни среща“? През първата година след сватбата Фреди и Тони идваха в любимата кръчма на летците при всяка нейна отпуска. Докато пиеха, пушеха и се опитваха да не мислят за онези, които не бяха се върнали от последното излитане, Фреди пееше по цели часове нови песни и песни от времето на Първата световна война, научени от Ив. Вечерта никога не приключваше, преди Фреди да е изпяла онзи последен прекрасен стих, онези последни думи — „До утрото на новата ни среща“. Противно на всякаква логика, Джок винаги бе вярвал, че те са лично обещание, отправено от нея към него. Тя не знаеше това, но той го знаеше и нищо друго нямаше значение.

Стаята на Ани беше до неговата. Дори и през дебелите стени Джок чуваше тананикането на Фреди. Не разбираше ли тя, че мелодията се набиваше в главата му и едва не го влудяваше?

Сигурно можеше да я помоли да спре, но как ще каже на една майка, че се измъчва, докато я слуша да пее на детето си? Как да й обясни, че тази стара мелодия прозвучаваше в душата му тъкмо когато решеше да се позанимае с някое от многобройните хубавички, склонни към взаимност момичета, от които гъмжеше Лондон?

Разбира се, можеше да излезе и да седне при Тони и Джейн или пък да помогне на лейди Пинелъпи в кухнята, ала нещо му пречеше да се махне от своя наблюдателен пост. Навярно времето. Всички твърдяха, че в Англия не се помни такъв горещ май. У дома, в Сан Хуан Капистрано в Калифорния, щеше да е просто поредният хубав ден, от онези, когато на човек му е трудно да реши какво да прави — дали да отиде на сърф, да играе тенис или да поплува. Или пък беше като деня, когато той — влюбен в скоростта, в опасността, в напрежението, в летенето — дочу, че оттатък океана, в Англия, става нещо голямо, изкара пари за влак до Канада и се научи да лети достатъчно добре, за да се присъедини към ескадрилата „Орел“.

Тъкмо в подобен ден преди четири години той се сбогува със семейството си и тръгна — може би затова се чувстваше така неспокоен. Не само неспокоен… потиснат. Всъщност, необяснимо защо, беше му писнало… безспорно писнало, което беше дяволски странно, защото от месеци не бе идвал в имението и трябваше да се радва на всеки миг от гостуването си. Не беше ли тук по-хубаво, отколкото да ескортира с ескадрилата си бавно летящите към Германия бомбардировачи и да ги защитава от германските изтребители, докато достигнат целта си? Ами връщането? Пълното със снарядни взривове небе и облекчението, когато види отдолу бреговата линия? Това място обаче криеше друга опасност — да паднеш във водата, винаги адски мокра и адски студена. И все пак, когато си вършеше работата, никога не му беше писвало. Можеше да е отегчен или уплашен, бесен или безумно тържествуващ, но едно беше сигурно при пилотирането на „Мустанг 51“ — тази страхотна бойна машина, тази славна батарея с крила, — на пилота й никога не оставаше време, за да му писне. „Да ти писне“ за Джок беше нещо като полудяване, като постоянна ниска температура, възпаление, сърбеж на място, дето не може да се почешеш, жажда, която не може да утолиш.

Когато напусна дома си, за да се присъедини към ескадрилата „Орел“, беше само едно лудо по небето, неопитно двайсетгодишно момче; не можеше да си представи, че ще изпусне приключението. Сега бе на двайсет и четири и още с първата си бойна задача бе научил, че приключение и война не са едно и също нещо, ала наистина се радваше, задето е дошъл, където трябва. Преди Орлите да бъдат прехвърлени към военновъздушните части на американската армия, те бяха свалили цели шест ескадрили на Луфтвафе — и то още в четиридесет и втора. Не беше зле. А тогава още нямаха своите Мустанги.

По дяволите, защо седеше и философстваше, когато можеше да свърши нещо в кухнята? Фреди, разбира се, не беше там — тя сигурно дори не знаеше как се прави приличен сандвич с шунка. Каква безнадеждна съпруга ще има Тони след войната! Джок се натъжаваше само като си представеше. Страхотно момче като Тони заслужаваше нещо по-добро. Заслужаваше момиче, възпитано да прави всичко с изящество, момиче с неговите традиции в кръвта си, момиче, чиято единствена мисъл щеше да бъде да го направи щастлив. Най-добрият му приятел, най-добрият приятел в живота му имаше право на съпруга, която винаги ще го поставя на първо място. Ако някога самият той решеше да се ожени, щеше да е само за такова момиче, нямаше две мнения.

Вместо това бедният Тони се бе вързал с Фреди. По-голяма командаджийка един мъж едва ли можеше да си представи. У Фреди нищо не беше както трябва. Тя бе твърде вироглава, упорита, прекалено смела, лесно се палеше и винаги настояваше всичко да става по нейному. Какво от това, че му бе спасила живота? Фактът само доказваше колко безразсъдна беше тази жена. Не му беше ясно как нещастните Ив и Пол са я изтърпели през годините, докато се е учела да лети. Със същия успех биха могли да имат момче вместо мъжкараната Фреди, забравила, изглежда, че е майка, а също и съпруга.

Джок видя Фреди и Ани да тичат весело из поляната. Току-що бяха изскочили навън. Фреди беше облякла детенцето в мъничък син гащеризон — не бе ли това поредната й тъпотия, да не би да искаше да направи и от кръщелницата му мъжкарана? Една стигаше за многострадалното семейство Лонгбридж! А самата госпожа майка на какво си въобразяваше, че играе, така нагласена в плажна рокля на цветя, като че се намираше на шибаната френска Ривиера? Дори си бе сложила и червени сандали с високи токове — сигурно отново е тършувала в гардероба на Джейн. Това поне е някакво разнообразие в сравнение с морскосинята униформа, с която обикновено се носеше наоколо като някакъв проклет корсар, и то с такъв вид, сякаш очакваше да й козируват.

Преди да разбере, че го е направил, Джок стана от мястото си до прозореца и последва Фреди надолу по стълбите, без да може повече да се съпротивлява на желанието си да е близо до нея, точно както не можеше да се откъсне от гласа й, докато пееше на дъщеря си.

Фреди се изтегна на едно от старите одеяла — елегантна двойничка на една от пищните червенокоси жени на Реноар, заела роклята си от Матис. Беше кръстосала голите си ръце върху очите, за да ги закрие от яркото слънце; изпод изхлузените сандали босите й пръсти шаваха и се радваха на топлината.

Навярно имаше някаква тайнствена магия в комбинацията сандвичи с телешко и сладки. Сами по себе си великолепни, в съчетание те се превръщаха в истинско пиршество. Дали причината за това дълбоко задоволство не идеше от обстоятелството, че толкова много от хората, които обича, са тъй близко, на едно докосване от нея? И родителите й щяха да пристигнат след няколко часа с влака от Лондон — наистина повече не можеше да се желае… Ако и Делфин беше тук! При тази мисъл сърцето й се сви, както всякога, когато осъзнаеше от колко време никой от семейството им няма вести от Делфин.

Франция беше така съкрушително близо. Рядко минаваше ден, в който тя да не вижда френския бряг от кабината на самолета си, и все пак сякаш ги делеше бетонна стена, извисена до облаците, непроницаема стена на затвор, и тази стена не позволяваше на никого да погледне какво става зад нея. Ако се бе случило нещо нередно с Делфин, баща й щеше да бъде уведомен чрез щаба на Деголовата армия в Лондон, ала той нямаше вести вече години. Трябваше взаимно да се уверяват, че Делфин някак се справя, липсата на всякаква връзка обаче ставаше все по-болезнена. За Делфин Фреди и родителите й споделяха само помежду си, семейство Лонгбридж имаха предостатъчно грижи със собствените си деца, да не говорим за Ани.

Милата мъничка Ани, помисли си Фреди, докато гледаше как и Джок, и Тони, и Джералд се надпреварват да я вземат в скута си, сигурно никое бебе не е създавало по-малко грижи от нея. Тя приличаше на Делфин, имаше същата съвършена малка брадичка и същите устни, чиито ъгълчета се извиваха нагоре дори когато не се смееше. Бяха я кръстили на Анет дьо Лансел, за радост на дядо й, но на Фреди тя винаги щеше да й напомня за верните „Ансън“, с които ги превозваха до летището на авиозаводите; от началото на войната бяха прелетели около четиридесет милиона мили над Англия. Фреди отвори очи, за да види, че Ани седи на раменете на Джералд, обгърнала врата му с ръце.

До него лежеше Джок и се мръщеше на небето. Интересно, какво не му беше наред? Ако не се правеше на толкова специален, двамата с Джейн щяха да станат чудесна двойка, както го беше замислила. Тогава наистина всички щяха да представляват едно щастливо семейство. Легна отново, затвори очи и се замисли, че някои хора, включително Джок, както подозираше, не одобряваха решението й толкова скоро след раждането на Ани да се върне към полетите и да я остави в Лонгбридж с баба й и орляка недорасли лели. През 1939 тя дойде в Англия да върши работа — независимо от това, че бе следвала по-скоро стъпките на Мак, отколкото собственото влечение — и тази работа нямаше да е свършена, докато не спечелеха войната. В Англия имаше само тринайсет жени, способни да управляват четиримоторен самолет, и тя беше една от тях; изобщо не можеше да си представи, че ще се оттегли и ще посвети цялото си време на едно мъничко дете, особено когато Пинелъпи с нейния опит с такова желание се грижеше за Ани.

Винаги щом ползваше двудневната си почивка, или дори за една нощ, ако успееше да си уреди някой от колегите й да я откара до малкото летище, наскоро построено близо до имението, идваше у дома при малката си дъщеря; на следващата сутрин обаче трябваше да се появи без закъснение в Уайт Уолтъм.

Чудеше се дали съществува друга страна в света, където летищата са толкова близо едно до друго, напомняйки станции на метро. Почти на всеки десет мили имаше площадки — по просторните поляни на богатите имения, по игрищата за крикет, за поло и за футбол, — много от тях бяха съвсем нови, не съществуваха на картите, тъй че Фреди, както и всеки друг пилот, отделяше много време, за да запомни разположението им и техните отличителни белези.

Стърлинги се доставят в Кийвил, Спитфайъри — в Брайз Нортън, Уоруик — в Кембъл, Москито — в Шоубъри, Халифакс — в Йоркшир… монотонната мисъл я приспиваше. Така минаваха дните й. Единственият самолет, на който не беше обучена да лети, беше Флайнг Боут, но тя се обзалагаше, че и с него ще се справи, ако се наложи.

Лежеше със затворени очи и в съзнанието й плуваше представата за острова, наречен Англия, като една огромна, сложна карта, пресечена от множество железопътни линии и шосета, също от гори, заводи, реки, замъци и имения, от тесните коридори между хилядите баражни балони, защитаващи големите градове, църковните камбанарии и дори останките от стари римски пътища, все още видими от въздуха. Щеше ли някога тази страна да стане за нея триизмерна, да се превърне в нещо не по-голямо от този дом с неговите богати земи, оградени от синори и стени, или завинаги щеше да остане за нея свързана с въображаемата карта в представите й?

Защо да гадае? Не си струваше да мисли за нищо, което трябваше да се случи след войната, сега единствената важна цел беше победата. Кога? Кога ще започне настъплението? Ленивото излежаване под слънцето я караше да се чувства тъпо, макар умората от последните тринайсет дни да се беше просмукала в костите й и макар че тя знаеше: трябва да се възползва пълноценно от своя отдих. Джейн беше също толкова уморена… или може би бе неспокойна? Видя й се ужасно заядлива на закуска. Дали пък просто не се нуждаеше от мъж?

Ако можеше и Тони да изглежда мъничко по-щастлив. Това отегчено, напрегнато, почти ядосано изражение на неговото сухо, набраздено лице ставаше все по-забележимо при всяка тяхна среща след дългите отсъствия. Сигурно се дължеше на новата му тежка отговорност. Лесно ли беше всяка вечер да изпращаш горе трийсет и шест самолета, след като цял ден си се разправял с офицерите, отговорни за мунициите, горивото и осигуряването на всеки полет, а след излитането да дремеш на пресекулки, защото кой командир би могъл да спи, докато хората му са над Европа? Много преди да се върнат, той вече е буден и се поти при мисълта колко от неговите самолети ще се върнат сутринта. Какво чудно, че изглеждаше така далечен и затворен в себе си. Винаги, щом й се удадеше възможност, тя се опитваше да го разговори, да го отвлече от задълженията му, ала сякаш нямаше голяма полза от това.

Слава богу, че от време на време можеха да се връщат в имението. Заедно с Джейн и няколко други момичета тя се беше настанила в една вила близо до Уайт Уолтъм, а Тони живееше в базата. Това беше калпав начин да съществува един брак, но и войната беше калпав начин за уреждане на света и докато не приключеше, трябваше да се търпи всичко.

— Ани — рече Фреди с полуотворени очи, — мислиш ли, че би могла да се откъснеш за малко от тези приятни мъже, за да дойдеш при майка си и да я целунеш?

[1] Видни режисьори от еврейски произход. — Б.пр. ↑

19.

Делфин излезе решително от къщата си на „Вила Моцарт“, но щом видя огромния черен „Мерцедес“, паркиран върху тясната уличка, спря рязко; като че ли някаква вътрешна сила й забраняваше да влезе в автомобила, изпратен за нея от генерал Фон Щерн. Носеше на ръка черна шифонена наметка, поръбена със сребърна лисица. Метна я бързо на раменете си и се загърна плътно, сякаш леката дреха можеше да я защити.

— Госпожице, ако обичате — рече учтиво шофьорът в нацистка униформа и отвори вратата. Само благодарение на познатата учтива форма Делфин се насили и се качи в колата. Докато пътуваха към къщата на Рю дьо Лил, тя седеше вдървена, колкото може по-навътре в седалката, тъй че да не я видят през прозорците. Дишаше учестено, погледът й, изпълнен с отвращение, бе прикован върху каските на шофьора и на седналия до него въоръжен войник.

Обстоятелствата я бяха принудили да позволи на генерала да изпрати колата си. От началото на окупацията Делфин не разполагаше с кола; през пролетта на 1942 не стигаше бензин за такситата, придвижването беше възможно единствено с велосипед, пеша или с метрото — начин крайно неподходящ за една дама във вечерна рокля с голи рамене и с диаманти. Бруно й бе обещал, че културният и изненадващо порядъчен генерал, реквизирал къщата му, ще изслуша нейните опасения и ще задвижи издирването на Арман. Освен това, увери я Бруно, нямаше защо да се притеснява — очакваха я като почетен гост, присъстващите щяха да бъдат хора от нейния свят.

Щом пристъпи прага на къщата на Рю дьо Лил, Делфин не само не се отпусна, но дори изтръпна от неприязън — макар всичко да бе наредено така, че тя да се чувства като у дома си. Беше й неловко не от нерви, а от погнуса. Жорж, камериерът на Бруно, когото Делфин познаваше добре, я поздрави топло и без никаква изненада, но докато поемаше наметката й, тя сякаш не посмя да го погледне в очите. Самият Бруно, усмихнат, понеже планът му бе успял, я чакаше в преддверието; подаде й покровителствено ръка, за да се изкачи по стълбите към салона, ала ефирната й черна шифонена рокля й тегнеше, сякаш бе желязна ризница. Генерал Фон Щерн я поздрави със старомодна учтивост и вежливо се приведе над ръката й, но устните й едва се подчиниха и леката й усмивка се дължеше единствено на нейната опитност.

По време на вечерята Делфин седеше със скованата осанка на принцеса от времето на крал Едуард върху същия стол, който бе заемала при толкова други случаи; оглеждаше масата с тъжно и дълбоко изумление. Като че ли нищо не бе в състояние — казваше си тя — освен явния канибализъм да помрачи светския блясък на една парижка вечеря.

Арлети, очарователна тъмнокоса актриса, говореше шеговито и остроумно за проблемите около следващия й филм — „Децата на рая“. По график той трябваше да се снима в Ница след няколко месеца. На другия край на съвършено подредената маса Саша Гитри, режисьор на един от филмите за Наполеон, в който бе участвала и Делфин, напразно се опитваше да привлече вниманието към себе си, докато Албер Прежан, Жуни Астор и Вивиан Романс — тя пък щеше да играе в „Кармен“ с Жан Маре — слушаха с интерес как Арлети описва приготовленията за най-скъпата продукция, планирана някога в историята на френското кино.

Докато пиеше виното си от чашата, принадлежала някога на Бруно (ръката й толкова добре познаваше тежестта и формата й), Делфин си мислеше, че ако очарователният млад офицер, известен в Париж като любовник на Арлети, не носеше нацистка униформа, можеше да се приеме, че времето е спряло и че годината е 1937. Тогава сигурно щеше да вечеря във веселата компания на свои колеги, но, уви — Жуни, Албер и Вивиан бяха сред малкото звезди на „Континентал“, отишли в Берлин да се срещнат с Гвобелс, за да демонстрират френско-германското единство. Само мисълта за Арман я възпираше да не стане и побегне надолу по стълбите. Ах, как й се искаше да напусне тази къща, в която „хората от нейния свят“, подбрани по преценка на Бруно, бяха и най-известните колаборационисти в киното.

След вечерята Бруно я заведе в библиотеката, където се бе усамотил генерал Фон Щерн; седеше във фотьойла с чаша коняк. Той се надигна, докато Делфин, прихванала с една ръка диплите на полите си, се настаняваше в посочения от него съседен стол.

— Госпожице, аз съм голям поклонник на вашето изкуство — рече генералът патетично и с поклон й предложи цигара.

— Благодаря, генерале, пуша само във филмите, когато го изисква сценарият.

— Предполагам, че имате договор с „Континентал“. Браво, госпожице. — Очите му се плъзнаха по бюста й тъй бързо, че тя почти не успя да изпита смущение.

— Да, генерале. Работя за „Континентал“ — отвърна Делфин сухо.

— Гревен е мой добър приятел. Прави чудеса, нали? — Немецът с удоволствие и някак мимоходом докосна голата й ръка.

— Вероятно филмите са добри, както и трябва да се очаква — отвърна Делфин, после изящно се наклони към другия край на стола си и притисна длани в скута. — Генерале — прекъсна тя малко неочаквано светския разговор, — моят брат ми каза…

— Обясних на генерала, че си имаш голяма тревога, Делфин — прекъсна я рязко Бруно. — Той разбира положението ти.

— Както знаете, госпожице, ние винаги сме насърчавали талантите в киното. — Фон Щерн се усмихна право в лицето й.

— Генерале, можете ли да ми помогнете да открия Арман Садовски? — Гласът на Делфин бе твърде висок, въпросът й — твърде особен, държането й — твърде рязко за деликатната сделка, подготвена от Бруно.

— Бих искал да ви спестя грижите, госпожице, стига да е по силите ми. — Генералът се усмихваше все така настойчиво.

— Сестра ми иска да каже, че ще е дълбоко благодарна за всяка информация, която би й позволила да се надява, генерале — намеси се Бруно, като стисна рамото на Делфин.

— Вие безспорно разбирате, че да се получи такава… обнадеждаваща… информация е по принцип невъзможно — поклати глава генералът. — Дори за мен.

— Сестра ми съзнава проблема, генерале. И естествено ще ви бъде задължена много — отвърна Бруно. — Наясно е, че онова, за което моли, е крайно необичайно.

— Ще се опитате ли да установите къде е той? — Делфин рязко се освободи от предупредителните пръсти на Бруно. — Мога ли да се надявам?

Генерал Фон Щерн замислено стисна устни и вече открито огледа Делфин от главата до петите — преценяваше дълбочината на нейното отчаяние; изчака да мине известно време така, в мълчание, и колебливо, сякаш тя бе продавачка, а той премяташе в ръцете си стара сребърна вещ, оглеждайки достойнствата й, пресмяташе: на определена цена това би могло да се окаже интересна покупка.

— Разбира се, нищо не е невъзможно — съгласи се най-сетне Фон Щерн и отново се усмихна. — Само че е въпрос на време… на изключително внимателни проучвания… въпрос, който изисква такт… деликатност… личната ми заинтересованост. Ще се наложи да моля за услуги… важни услуги… услуги, които ще трябва да се връщат. Уви, в наши дни надеждата не идва лесно. Но вие сте светска жена, нали? Приятелят ми, вашият брат, без съмнение ви е изяснил всичко достатъчно добре. Междувременно ще ми бъде изключително приятно да ви приемам тук често, госпожице Дьо Лансел. Наистина много често. Вие озарявате всяка стая, в която влезете. Вие сте чест за моя дом.

— Благодаря, генерале, а за господин Садовски…

— Няма да забравя нашия разговор.

Той докосна отново ръката й. Властно. Заповеднически. Ласкаво.

— Пийнете малко от коняка. Не сте го опитали дори. Каза ли ви г-н Бруно, че съм гледал всичките ви филми? Не? Е, сбъркал е. Сигурно съм сред вашите най-искрени почитатели. Може би… кой знае… бих могъл скоро да имам вести за вас… ако нещата вървят както трябва. Впрочем, госпожице Дьо Лансел, желая да ви поканя на театър другата седмица. Ремю открива сезона в „Комеди франсез“. Местата са прекрасни, надявам се, че мога да разчитам на вас?

После Бруно пожела да я изпрати. Пресякоха Сена мълчаливо. Той нареди на шофьора да почака, докато се увери, че Делфин ще се прибере безпрепятствено вкъщи.

— Една минутка, Бруно. — Тя се обърна на самия праг на отворената врата.

— Трябва да вървя. Не обичам да закъснявам много след полицейския час.

— Няма да те задържам. Кажи ми само, каква подла и мръсна търговия въртиш с този генерал, Бруно?

— Как смееш! Нямаме обща работа.

— Отнасяше се с мен, като че ли съм за продан. Не, като че ли съм вече продадена и очаква доставката.

— Генерал Фон Щерн беше напълно коректен. С какво е засегнал твоята свръхделикатна чувствителност?

— Бруно, ти чу и видя. Не се прави, че не знаеш какво очаква той от мен.

— А да не мислиш, че ще тръгне да издирва твоя евреин за нищо? Толкова ли си наивна? Или си толкова специална, та някой да ти се чувства длъжен за твоите надежди? Естествено, че трябва да му дадеш нещо в замяна.

— Значи това си имал предвид, когато ми предложи да използвам влиянието си? — възкликна тя с такова горчиво презрение, че Бруно побесня.

— Не заслужаваш помощта ми. Въобразяваш си, че можеш да си позволиш да бъдеш горда в тези времена? Е, трябва да ти кажа, глупачке, гордостта е за завоевателя, не за победения! А нищо чудно и да си въобразяваш, че онази ти работа е безценна и че не можеш да я използваш за подобни цели? Помоли ме да ти помогна, дойде при мен, готова на всичко — „Помогни ми, Бруно, помогни ми, има ли надежда, Бруно, има ли надежда?“ — а когато ти предоставям възможност, каквато никога повече няма да имаш, никога, ти я отхвърляш. Ще ти кажа нещо, Делфин — ако търсиш помощ, трябва да си готова да платиш за нея! Щом държиш на надеждата, предложи се, докато добрият купувач не се е отказал.

— Цената е твърде висока! — Думите й сякаш го удариха в лицето. — Ще се справя и без това. Макар че, доколкото разбирам, никоя цена не е твърде висока за теб, така ли, Бруно? Още не си ми казал с какви мръсни дела се занимавате вие двамата. Не може да си му само сводник. Каква е тази ценна валута, в която ти плаща, та си готов да вкараш и сестра си в леглото му?

— Ти си луда! Втори път няма да имаш подобна възможност.

— Това е единствената добра новина, която съм чула от доста време насам. — В тъмнината Делфин погледна нагоре към красивото озлобено лице на Бруно и се изсмя подигравателно, преди да го блъсне с всичка сила, тъй че той залитна назад; после тресна вратата под носа му.

Презрението към Бруно донесе на Делфин временно удовлетворение. Каза му, че ще се оправи и без предлаганата помощ, тя дори повярва в това, но надеждата не можеше да бъде захвърлена като стара рокля. Липсата на надежда стана нейното мъчение, обземаше я като треска, безразсъдна, изтощителна, която се усилваше или намаляваше без предупреждение и не можеше да бъде овладяна с никакво лечение.

Нощем се будеше внезапно, сякаш някой я бе повикал по име, и чувстваше как желанието й да намери Арман се разгаря така силно, че косите й чак овлажняваха от пот. На следващата сутрин, докато й пробваха някой костюм, усещаше отново тази крехка, упорита, глупава надежда, само че тя се изцеждаше от нея, а шивачката с карфиците в устата внезапно се превръщаше в призрачно видение, дарено с властта да я осъди на смърт. Една песен: „Симфонията на дървените подметки“ — Шевалие я пееше весело по радиото, за да отбележи факта, че вече няма кожа за обувки, — неочаквано разгаряше надеждата й тъй силно, че Делфин се чувстваше способна да изхвръкне като искра през прозореца на спалнята си и да се понесе над Париж. Ала още същата нощ, докато слушаше мелодичното оплакване на Шарл Трене „Какво остана от нашата любов?“, сърцето й се обливаше във вълни от непреодолима безутешност, от терзание, каквото никога не бе изпитвала, и тогава десетократно заплащаше всеки миг на безразсъдно и безсмислено очакване.

Изгревът или новолунието дори хвърляха неоправданите й светли помисли в агония; усещаше безнадеждност във всяко увехнало цвете, чуваше я в птичето писукане, виждаше я в праха по стълбището. Измъчваше се между неразумните изблици на вярата и действителността — суха и спокойна като гроб.

Стана суеверна както никога преди: взе да не чете вестници и докато американците дебаркираха в Анцио, а руснаците освобождаваха Ленинград, посети десетина гадатели. Издирваше астролози, когато германците окупираха Унгария, а Луфтвафе загуби четиристотин и петдесет самолета само за една седмица през февруари 1944. Щом генерал Де Гол стана главнокомандващ през април същата година, Делфин хукна из цял Париж да търси хироманти и ясновидци. Можеше да понесе само прекрасните измислици, само лъжливи пророци можеха да облекчат болката на неугасимата надежда в сърцето й. Слабееше и ставаше все по-красива. Беше на границата на лудостта.

Никоя чума, никоя коронация, никоя революция, никоя вълна на всенародно поклонение, никой терор през цялата дълга история на Париж не можеше да се сравни с масовата истерия и лудост, обхванала града към средата на август 1944 година. Само необузданите слухове и неподвластната на нищо несигурност имаха свободата да се втурват като глутница бесни кучета по наелектризираните от очакване и от силното лятно слънце улици. Германски части бяха барикадирали мостовете, движението изглеждаше невъзможно и все пак навсякъде гъмжеше от хора; появяваха се, без да знаят защо, и изчезваха също тъй бързо, както и бяха изникнали. Очакване, страх, объркване се четеше по всяко лице.

Освобождението идваше! Повече от два месеца, след като американците, англичаните, канадците и свободната френска армия дебаркираха на брега на Нормандия; все едно — освобождението най-сетне наближаваше!… Не, нямаше да има освобождение! Айзенхауер щял да заобиколи града, за да преследва германците към Рейн. Ами, нищо не можеше да спре освобождението! Генерал Льоклерк нямало да се подчини на Айзенхауер и щял да настъпи към Париж!

Слуховете се носеха от уста на уста. На всичко се вярваше и същевременно не се вярваше на нищо. И все пак навсякъде се усещаше ликуване, усещаше се обърканото надигане на въстание. Железничарите стачкуваха. В метрото стачкуваха. Полицията завладя отново собствения си щаб, въпреки че нови хиляда души бяха депортирани по реда си към германски концентрационен лагер. Френски момчета, току-що въоръжени с пушки, бяха избивани по уличните ъгли, където бяха играли като деца. Пукотевицата от стрелбата — германска или френска, никой не знаеше — се чуваше от покриви, от прозорци, от улицата. По тротоарите, по паважа блестяха локви кръв. Несдържана лудост се носеше из летния въздух. Какво ставаше? Знаеше ли някой?

На двайсети август генерал Дитрих фон Холтиц преговаряше за отстъпление, като обеща да не разрушава Париж, противно на Хитлеровата заповед, ако в замяна се дадеше възможност на хората му да се оттеглят. Но въстанието неудържимо се разрастваше, ставаше по-мощно отпреди. Изолирани германски отряди биваха нападани от неопитни стрелци. Вестниците на Съпротивата, печатани нелегално от години, се продаваха вече посред бял ден на смелите минувачи, докато на по-малко от километър водеха сражения за кметството.

На деветнайсети „Континентал“ бе завзет и работата из студията бе прекратена. Делфин — домът й беше съвсем близо до щаба на Гестапо на Авеню Фош, където се водеше ожесточено сражение — се оказа сама. Виолет, Елен и Анабел, твърде благоразумни, за да рискуват да излязат на улицата, изоставиха своите задължения, съседите й, в същото неведение като самата Делфин, бяха затворили плътно капаците на прозорците си. Из пустата улица не се забелязваше никакъв признак на живот.

На двайсет и втори Делфин вече нямаше нищо за ядене, освен няколко бутилки вино, нямаше дори парченце баят хляб. Късно следобед на следващия ден тя така огладня, че реши да излезе, за да потърси някакви продукти. Не беше пазарувала от години. Дори не знаеше къде е хлебарницата. Потърси сред дрехите си нещо по-малко очебийно и откри забравена предвоенна синя памучна пола с червен колан и стара бяла блуза без ръкави. Инстинктивно предпазлива, тя не сложи грим, а косата си среса така, че да пада като засенчващо крило над лицето й.

След като мина покрай празната, необяснимо защо затворена къща на пазача и сви по главната улица, тя се почувства изложена на опасност, застрашена от неестествената, сюрреалистична тишина в квартала. Зачуди се, дали е възможно всички да са напуснали града? Или разумно седяха по домовете си и чакаха да видят какво ще стане? Сигурно и на тях им се е свършила храната. А може би предвидливо бяха скътали някакви, макар и нищожни запаси?

Бяха отворени само два магазина и срещу купоните си Делфин успя да купи две повехнали репи, глава лук и три корави франзели. Започна гладно да дъвче едната от тях, докато подтичваше към дома си, прилепвайки гръб към сградите. С облекчение зави по „Вила Моцарт“ — относително сигурна в този хаос — и се втурна към укритието на собствените си стени. Останала без дъх, извади от джоба си ключа за входната врата и почти го беше пъхнала в ключалката, когато иззад ъгъла на къщата внезапно се появиха двама мъже. Сърцето й примря от страх — те бяха скитници, облечени в парцали, брадясали, отчаяни и ужасни.

— Не, моля ви, недейте — прошепна Делфин със стиснато гърло; не можеше да извика. Огледа се, обезумяла за помощ, макар и да знаеше, че няма да я намери. Протегна пазарската си чанта, опитвайки се да отблъсне заплахата, като им предложи храна, но непознатите неотстъпно приближаваха. Усещаше дори миризмата на нечистите им дрипи.

— Наред е — рече дрезгаво един от скитниците.

— Кое? — Делфин се отдръпна, но знаеше, че те са видели ключа от къщата в ръката й и че вече е твърде късно.

— Премяната ти — отвърна скитникът и гласът му затрепери, — просто, патриотично — точно както трябва, душко…

— Арман?

— … да посрещнеш войника… да го посрещнеш у дома… — И той припадна в ръцете й.

На двайсет и пети август генерал Омар Брадли заповяда: втора френска дивизия под командването на генерал Льоклерк и дванайсети полк от четвърта американска дивизия заедно със сто и втори американски кавалерийски отряд да влязат в Париж.

Разплакани от възторг, в прилив на екстаз, надвишаващ всякаква лична радост, гражданите на Париж се изсипваха от домовете си и запълваха улиците. Църковните камбани не спираха да бият, докато в кметството, поканен да провъзгласи съществуването на Републиката, Де Гол отговори: „Републиката никога не е преставала да съществува.“

Полковник Пол дьо Лансел беше в групата, придружаваща Де Гол. Той бе помогнал за осъществяването на великолепната идея на Гюстав Муте картите от неговия пътеводител Michelin от 1939 година да се използват в операциите на десанта в Нормандия. От тези карти обединените сили почерпиха изключително ценна и подробна информация. Пол не успя да се свърже по телефона с Шампан, областта беше все още в ръцете на германците. След три дни, веднага щом разбра, че Трета армия на Патън е освободила Еперне, с един американски джип полковникът се отправи да търси родителите си.

Успя да види Делфин само за няколко часа. Когато звънна без предупреждение и тя широко отвори вратата, силата на радостта й бе такава, че почти го повали. Възторгът й обаче бе някак си вторичен и защо бе така, Пол разбра, когато дъщеря му го поведе бързо нагоре по стълбите, за да го запознае с Арман Садовски.

Лека и крехка като лебедов пух, Делфин неуморно се грижеше не само за своя завърнал се войник, но и за приятеля му — един нормандец на име Жул. Пращаше жените от своето домакинство да сноват навсякъде из квартала, за да търсят продукти за супата, после с лъжица хранеше високия, ужасно слаб, ужасно изтощен мъж, който лежеше като затворник в спалнята й; не му позволяваше да прави нищо друго, освен да яде и да почива.

— И вкъщи ли командваше така? — попита Арман Садовски Пол дьо Лансел по повод желанието му въпреки огромното изтощение да се обръсне все пак сам.

— Да — отвърна Пол, — но в общи линии намеренията й винаги са били добри.

Той веднага почувства като свой този човек, за чието съществуване току-що бе научил. Делфин настоя Арман да му опише бягството си, но единственото, което Садовски успя да каже, преди да се унесе и да заспи, беше: „Имахме дяволски късмет…“ По-късно Делфин сама разказа на Пол за измъкването на Арман от огромния завод за сачмени лагери в Швайнфурт, където бе работил години, избягнал смъртта единствено защото германците се нуждаеха от робски труд. По време на една от редовните американски бомбардировки над завода Садовски и приятелят му Жул — и той също като Арман понаучил малко немски — облекли униформите на убити германски пазачи и се отправили пеша на опасно пътешествие през Германия и Франция. Били почти незабележими сред хаоса на военновременната паника и милионите тълпи от бегълци, останали бездомни поради денонощните съюзнически бомбардировки. Щом стъпили на френска земя, получавали помощ от селяни и от отрядите на местната Съпротива; прехвърляли ги от едно звено на Съпротивата до друго. Ето така те напредвали болезнено бавно към Париж, криейки се от германските патрули.

— Не късмет, татко, а чудо — заключи Делфин, извисена в любовта си към Арман, и Пол разбра, че неговата лекомислена, капризна и твърдоглава дъщеря е изчезнала завинаги, за да се превърне в една двайсет и шест годишна жена, с чиято сила тепърва трябваше да се съобразява.

Полковник Дьо Лансел успя да изпрати на Ив в Лондон кратко съобщение, че Делфин е жива и здрава, после много рано на следващата сутрин пое към Шампан. Пътуването излезе доста по-дълго от очакваното: във всяко село ликуващи тълпи спираха джипа му и го приветстваха, сякаш бе приказен герой, възседнал дракон. Когато най-накрая Пол се озова пред портите на Шато дьо Валмон, беше следобед. Забави се за миг, преди да скочи от колата, припомняйки си един разговор с Ив през 1938, когато бе решил, небрежно и глупаво, сякаш светът разполагаше с неограничено време, да отложи връщането си във Франция за следващата пролет. Работата в консулството го бе принудила да забави и това решение с още няколко месеца, а после, докато светът гледаше изумен и безпомощен, страната му бе потопена в дългата, тъмна, ужасна нощ на окупацията.

Значи бяха изминали повече от десет години, откакто за последен път бе стъпил на земята на Шампан. Изглежда, през това време във Валмон се беше случило нещо твърде сериозно, край пътя се простираха пусти лозя, дори дете не се мяркаше из тях. Входната врата зееше отворена на здравите си панти. Наоколо нямаше жива душа.

Пол прекрачи прага на родния си дом и се затича направо към кухнята, сърцето на къщата; не намери никого и там. Бързо претърси салоните, после спалните. Безуспешно. Замъкът бе смълчан и празен, непокътнат и непроменен, сякаш омагьосан, ала във всички стаи личаха следи, които говореха, че в тях продължават да живеят хора. Ясно беше, че Валмон не е бил обитаван от германци. Върна се на входната врата и постоя така, дълбоко озадачен, около минута; едва тогава забеляза дългата редица от облечени в черно мъже и жени, които бавно се приближаваха. Една стара жена се откъсна от редицата и тромаво затича към него.

— Господин Пол, вие ли сте? — извика тя, извърнала към него набръчканото си лице, почти с убеждението, че се е излъгала. — Нима наистина сте вие?

Полковникът позна Жан, икономката — някога, преди повече от четирийсет години, тя бе закръглена млада прислужничка в къщата, а той — съвсем млад.

— Жан, Жан, моя скъпа Жан, разбира се, че съм аз! Какво се е случило, защо замъкът е празен? Къде са родителите ми?

— Идваме от църквата. Днес погребахме майка ви, господин Пол — изхлипа жената и се обля в сълзи.

— А баща ми къде е, Жан, къде е? — попита той, макар да бе разбрал вече отговора по разплаканите й очи.

— Има повече от две години, откакто ни напусна, мир на праха му.

Пол се извърна. Пустите лозя, изоставеният замък вече му бяха нашепнали истината. Така бе винаги, когато хората от Валмон погребваха някого от своите. Бе дръзнал да се надява, че и този път злата участ бе отминала родителите му. Жан го дръпна за ръкава.

— Господин Пол, не забравяйте, че поне господин Бруно е жив — обади се старата прислужница, опитвайки се да го утеши.

— Бруно… — Пол се обърна и го потърси в тълпата сред наобиколилите го хора; те чакаха да го поздравят и тъгата им бе примесена с изненадата от новата гледка, каквато представляваше за тях един френски офицер в униформа. — Да, Бруно, защо го няма тук?

— Тръгна си веднага след погребението. Имал работа в Париж, но ще се върне довечера. Той е добре, господин Пол, беше тук в безопасност от началото на примирието. Жестоко време, такова дълго и зло време… най-лошото, което помня… още не мога да повярвам, че отмина. Влезте, господин Пол, ще ви намеря нещо за хапване, трябва да сте гладен.

— След малко, Жан, благодаря Ги. Първо… трябва да отида до гробището.

След като се върна от мълчаливото едночасово бдение край гробовете на своите родители, Пол часове наред обикаляше с джипа по пътищата, ограждащи лозята на Лансел, и щом видеше работници, спираше, за да ги поздрави и да ги попита как са. На петдесет и девет години Пол дьо Лансел беше хубав мъж. Гъстата му руса коса вече бе посивяла, но иначе стоеше изправен, едрото му тяло бе жизнено както винаги, погледът му — решителен и същевременно скептичен, спокоен и повелителен. Мнозина от работниците никога не го бяха виждали. От Първата световна война преди трийсет години Пол почти не се беше връщал в Шампан. Но много от по-старите мъже го помнеха като младеж и независимо от възрастта си го поздравяваха като герой — той бе Лансел, а те всички — от бащите им и бащите на техните бащи — винаги бяха работили за Лансел.

Докато разговаряше с хората, Пол постепенно научи новините. В началото на 1944 година германците поели изцяло управлението на Мюе и Шандон и Пипер-Хайдзик. През последните години Гестапо арестувало много работници и собственици на други фирми за антигерманска дейност; няколкостотин членове на местната Съпротива били убити или депортирани; масирана съюзническа бомбардировка в Мейн унищожила цялата дивизия на Фон Щауфен, съсредоточена там преди настъплението в Нормандия; още по-разрушителна съюзническа бомбардировка имало в Рийн, където германците складирали ракети Фау-2 в тунел, прокаран в планината. Само преди десет дни цял влак, натоварен с шампанско, предназначено за Германия, напуснал Реймс. Сега в цял Шампан не достигали бутилки, но както всеки бързаше да му каже, през последните три години реколтите в областта били изключително качествени. Вярно, лозята пострадаха много през войната, не бяха подновени, но само погледнете, господин Пол, само погледнете зреещите гроздове — не са ли приятна гледка? Реколтата на освобождението щеше да бъде добра.

Да, мислеше Пол, да, Шампан е преживял още една война. Защото хората тук бяха непримирими. Пол усещаше сълзи да пълнят очите му, докато гледаше как хората плевят на ръка около деликатните корени на лозите, безропотно изпълнявайки предпоследната от двайсет и седемте задължителни обработки, които осигуряваха реколтата. Вчера освободени, тази сутрин погребали майка му, обичана и почитана от тях през целия й живот, следобеда, както винаги, за работниците нямаше нищо по-важно от отглеждането на лозята. Упорити, решителни и смели бяха тези северни лозари във Франция. Без привързаността им към земята, наречена Шампан, виното, наречено шампанско, отдавна би престанало да съществува.

Пол вечеря с Жан в кухнята и после остана сам с часове — да пуши, да премисля, да обикаля из замъка, отговорността за който сега, след смъртта на Анет дьо Лансел, падаше на неговите плещи.

Никога не беше и мислил, че тъкмо Бруно ще бъде опората на семейството, а той наистина трябва да е бил верен на традицията и куражлия, за да поеме ролята, изпълнявана толкова дълго от дядо му, и да успее да поддържа лозята, марката „Лансел“ и замъка през всичките трудности на последните четири години. С радост полковник Дьо Лансел осъзна, че дължи много на сина си. Как е могъл така да подценява момчето? Дали бе възможно най-сетне той и Бруно като баща и син, заедно да поемат тежката работа по възстановяването на лозята?

От мъжете Лансел само те бяха живи; да успеят бе техен дълг и тяхно родово наследство; трябваше да се справят със задачата заради семейството, заради марката „Лансел“, а и заради всеки верен работник в околността. Пол знаеше, че предстоят тежки години на възстановяване, но се почувства изпълнен с енергия. Трябваше да учи много — всичко! — защото правенето на шампанско не беше мистерия, то следваше строги закони, установени един по един, след като в 1688 Дом Периньон бе станал иконом на манастира в Отвийер. Главните работници на баща му, старшите сред лозарите, бяха още живи, здрави и работоспособни, готови да го научат на тънкостите, които бе необходимо да знае.

Пол крачеше нагоре-надолу по дългия салон и с всяка стъпка възторгът му нарастваше. Нов живот, ей богу, след всички тези години в чужбина! С цялото си сърце той приветстваше този живот, макар че щеше да изисква цялата му, все още неизчерпана сила и даровете на ума му. Двамата с Ив щяха да се подмладят в Шампан! Каква великолепна господарка на замъка щеше да е Ив! Четири години шофиране на линейка в бомбардирания Лондон бяха доказали, че няма нищо, с което тя да не може да се справи — не че изобщо някога бе имало. С Бруно щяха да възстановят живота, воден от Лансел век след век, живот, изпълнен с изящество, достойнство и труд.

Внезапно осъзна — защото редом с възбудата му нарастваше и изумлението, — че той, Пол дьо Лансел, е бил напълно лишен от предвидливост. Зает със собствените си проблеми, отдалечен от Франция за десетилетия, всъщност не беше си представял, че е възможно такова бъдеще. Не беше мислил за деня, когато внезапно щеше да се окаже единственият собственик на търговската къща „Лансел“, единственият господар на лозята, простиращи се докъдето стига погледът около този обичан замък, на гората, на конюшните, на всичко — чак до последното яйце, снесено от някоя кокошка в курниците, с които Жан бе така горда. Той бе напуснал Шампан твърде млад, твърде зелен, за да мечтае за бъдещето, предлагащо му се сега с изкусителната тайнственост на невеста.

Да поеме търговската къща „Лансел“ — това щеше да изпълни със смисъл оставащия му живот! Бе роден в Шампан и макар да бе странствал твърде дълго и твърде далеч от родната си земя, все още можеше да се завърне у дома. Цялото сърце на Пол се изпълни с решимост да посрещне новото предизвикателство. Наред с нея, както често се случва с истинските кореняци от Шампан, го обзе жажда и Пол тръгна да търси най-добрата бутилка шампанско, която можеше да се намери в областта.

Малко по-късно, когато нощта бе най-тъмна, час преди ранното августовско зазоряване, Бруно се върна във Валмон от Париж. Той бе заминал да провери какво става на Рю дьо Лил. Генерал Фон Щерн бе оставил къщата му така, както я и бе заварил. Всичко бе наред и Жорж, неговият иконом, вече даваше нареждания на прислугата, предчувствайки завръщането на Бруно.

Разбира се, сега генералът се намираше в плен на властите, приели капитулацията на германския гарнизон в Париж, но Бруно не се страхуваше за бъдещето му. Фон Щерн беше находчив и умерен и през последната година двамата с него бяха обединили съобразителност и връзки, за да направят няколко удара на черния пазар. Неуспехът с Делфин не бе попречил на Фон Щерн да направи изгодната сделка и сега парите му, както и тези на Бруно, стояха на сигурно място в Швейцария.

Докато влизаше неохотно в замъка, където бе прекарал войната, на Бруно му се прииска да е някъде другаде дори само за няколко седмици, но обстановката в Париж беше твърде взривоопасна. Различни фракции на Съпротивата бяха въвлечени в междуособици; разменяха се обвинения и контраобвинения; извършваха се арести на известни колаборационисти: групи от буйни младежи кръстосваха улиците, устройваха спонтанни съдебни процеси и което бе най-опасно, заплахите срещу всеки, заподозрян във връзка или приятелско отношение към бившия завоевател, нарастваха. Из цял Париж изригваха отчаянието и гневът, потискани през изминалите четири години.

Равносметка за действията през войната — това бе повелята на деня. Разбира се, Бруно нямаше от какво да се бои, двамата с Фон Щерн работеха дискретно, но можеше ли човек да е напълно сигурен? По някакъв странен и коварен начин хората винаги узнаваха повече, отколкото можеше да се очаква. Обикновените завиждаха на по-издигнатите, впрочем винаги бяха завиждали; сега донесенията ставаха един от начините да си отмъстят за породеното от обстоятелствата неравенство. Бруно се питаше, защо трябва да рискува, след като разумът му подсказваше, че предпазните мерки все още са желателни? Не, не беше безопасно да се върне в прекрасната си къща в Париж, още не бе дошло времето да изостави закрилата, осигурявана му от провинцията.

Как жадуваше за мига, когато всичко ще бъде нормално! Само няколко кратки седмици го деляха от бляскавото бъдеще. Париж отново щеше да бъде Париж, а той ще бъде отново там, за да се наслаждава на възраждането му. Той, виконт Бруно дьо Сен Фрейкур дьо Лансел, отново щеше да заеме мястото си в единствения свят, в който си струваше да се живее. Никога вече нямаше да му се налага да работи, никога нямаше да има други задължения, освен да остави парите си да се превръщат в повече пари, докато сам се радва на свободата, развлеченията и благородническия блясък. Предстоеше му прекрасен живот — посещение от един салон в друг по булевард „Сен Жермен“, забавления в собствената му красива къща, колекциониране на нови жени — пак парижанки след необходимата, но съвсем не безинтересна диета от провинциалистки, — колекциониране на шедьоври от живописта, изящни мебели и скъпоценности от глупавите нови бедняци, разорени от войната. Щеше да купи обратно един от замъците на Сен Фрейкур и да живее в него, сякаш никога не е имало революция. Докато се качваше бързо към стаята си във Валмон, Бруно си мислеше още, че всъщност той бе изкарал една много добра война и след седмици, само след седмици щеше да се завърне триумфално, като принц в деня на коронацията му, в света на старата аристокрация — единствената любов в живота му.

Влезе в стаята си, запали светлината и застина.

— Кой е тук, по дяволите! — възкликна.

От стола се надигна високата фигура на Пол.

— Господи!

— Уплаших ли те, Бруно?

— Не, това е невъзможно… как може да си… къде… кога? — смотолеви Бруно, потресен и вцепенен.

— Пристигнах тази сутрин.

— Прекрасно, да, чудесно, голяма изненада, идваш почти едновременно с Патън, значи си видял Жан? Сервирала ти е вкусна вечеря, надявам се?

Добрите обноски на Бруно, които никога не го изоставяха, му дойдоха на помощ в този миг, не беше виждал баща си, нито пък беше искал да го види вече единайсет години.

— Вечерята беше отлична. Няма ли да ми предложиш чаша шампанско, Бруно?

— Искаш да кажеш, че Жан не е отворила бутилка? Късно е за шампанско, почти сутрин е, но, разбира се, в чест на завръщането ти, защо не. Трябваше да продаваме почти цялото производство на германците, сигурен съм, че Жан ти е казала, но все пак останало е нещичко добро за пиене.

— Защо не розово шампанско, Бруно, розово шампанско от добра година, онова, с което дядо ти така се гордееше? Няма ли да отвориш бутилка от най-доброто шампанско „Лансел“?

— Татко, думите ти звучат странно, сякаш не си на себе си. Разбирам… шокът от смъртта на баба… тъжно завръщане у дома… трябваше веднага да разбера. Може би трябва да опиташ да си починеш.

Пол извади от джоба си ключ на златна верижка.

— Баща ми ми го даде, когато отидох на фронта през 1914 година, за да ми напомня за Валмон, където и да съм. Използвах го тази вечер, исках да отворя Съкровището.

Бруно неволно направи крачка назад.

— Няма нужда да ти казвам какво открих.

— Не — рече Бруно хладно, — не си прави труда.

— Там имаше половин милион бутилки, Бруно.

— Оползотворих ги, както би направил всеки разумен човек. Докато вие си карахте вашата лека война в Лондон, далеч от страната си, и се влачехте по петите на своя храбър, приказлив генерал, без изобщо да сте видели германец, аз направих това, което трябваше да направя.

— За кого го направи? — Сухият глас на Пол не изразяваше никакво чувство. Така можеше да звучи един любопитен човек.

— За себе си.

— Дори не и за германците?

— Повтарям ти, за себе си. Не смятам да си правя труда да те лъжа. — Презрението в гласа на Бруно изплющя като камшик.

— Черният пазар, разбира се.

— Щом казваш. Пазарът винаги е пазар — единствената разлика е кой продава и кой купува.

— А парите, които си спечелил?

— На сигурно място са. Никога няма да ги намериш.

— Какво те кара да мислиш, че може да се измъкнеш?

— Да мисля? Аз вече съм се измъкнал. Свършено е. Приключено е. Край. Не можеш да си върнеш онези бутилки, нали? И нищо не можеш да докажеш. Никой на този свят, освен нас двамата не знае, че те са били там.

— Значи твоето свидетелство срещу моето?

— Точно така.

— Напусни Шампан — заповяда Пол.

— С радост.

— Напусни и Франция.

— Никога. Това е моята страна.

— От сега нататък нямаш повече своя страна. Ако не напуснеш Франция, ще те разоблича и ще ми повярват. Обещавам ти такова опозоряване, каквото не можеш да си представиш. Ти си позор за името си, позор за семейството си, позор за традицията ни, позор за нашите мъртъвци. Никой във Франция не ще мисли за теб без ужас. А ние помним дълго. Считай твоята страна за загубена.

— Няма да успееш да накараш хората да повярват на думите ти. — Бруно все още се усмихваше подигравателно.

— Не се и опитвай да рискуваш. Човек, продал сърцето на Валмон на черния пазар, не спира дотук. Какви други престъпления си извършил през войната? Всички престъпници оставят следи, особено когато не действат сами. А може би си представяш, че правителството на свободна Франция няма да успее да се справи с хора като теб? Ти нямаш никакъв избор.

Бруно рязко се извърна и се хвърли към бюрото, където държеше пистолет. Вмъкна ръка в чекмеджето, ала не откри нищо — докато чакаше синът му да се върне, Пол бе претърсил стаята.

— Щеше да направиш и това, нали? — извика Пол. После вдигна камшика за езда, който бе взел от нощното шкафче, и с неестествената сила на човек, принуден да убие отвратителна, смъртоносна змия, замахна; разцепи горната устна на Бруно, тъй че през кръвта се видяха зъбите му. — Махай се! — без да повишава глас, заповяда виконт Дьо Лансел старши. — Махай се! — И тъй като Бруно не отстъпваше, Пол замахна с камшика отново и отново, докато синът му побягна надолу по стълбите, а той го последва с вдигната ръка, готов да разпори лицето му, ако подлият предател не напуснеше земята, която бе осквернил.

20.

— Онова, в което съм ненадмината и всички са на това мнение, е да продавам сладки — рече Фреди на Делфин с широка, ентусиазирана усмивка. — Имам ценен опит от магазина на Ван де Камп в Лос Анжелос, а майсторията да продаваш сладкиши е нещо, което трудно се забравя. Свекърва ми беше много доволна; каза, че откакто се помни, не са имали подобен успех в нито една от досегашните зимни църковни разпродажби. На масата не остана дори едничка кифличка, но първо се разграби ябълковият пай, който опекох сама. Спечелихме двайсет и пет лири за доктор Барнардо.

Делфин лежеше отпусната върху мекото канапе във всекидневната на просторния нов апартамент, който тя и Арман, най-сетне женени, бяха наели на Рю Гинмер, срещу Люксембургската градина. Фреди и Тони Лонгбридж им гостуваха за няколко дни, преди да отидат при Пол и Ив във Валмон. Това бе първото им пътуване извън Англия след края на войната.

— Кой е доктор Бернардо? — с лениво любопитство попита Делфин.

— Поддържа сиропиталища. Парите са за коледни подаръци на децата. Освен това участвах и в благотворителния базар за нов покрив на селската църква. Седяхме там всяка неделна сутрин, пеехме химни колкото може по-тихо и чакахме старият покрив да се срути върху ни. Една проповед на висок глас би била цяло нещастие.

— Какъв ужасен начин да си отидеш, след като си оцелял през бомбардировките! — мързеливо отбеляза Делфин.

— Именно! Затова се съгласих да помогна в организирането на базара — разгорещи се Фреди. — Тъй като още няма бензин дори и да си се снабдил с купони, впрегнах кон в една каруца и обиколих навсякъде. Не можеш да си представиш какво ми даваха хората! Преобърнаха таваните си — купища вехтории, стари книги, порцелан, какъвто изобщо не помнеха, че имат, носени дрехи… не може да се изброи всичко. Не отказах нито едно дарение, никога не знаеш какво ще се хареса на хората, продадохме почти всичко. Просто не е за вярване какво може да се постигне само с един стар кон… Тони беше много горд с мен.

— Така и трябва да бъде, баронесо Фреди — съгласи се благосклонно Делфин.

— Летният църковен празник ще се състои през юни на поляната пред къщата на свещеника. Твърдят, че е невероятно колоритно — не спираше Фреди, искряща от нетърпение. — Ще има танци около майското дърво, надбягвания с понита и изложба на кучета и котки, но всъщност главната атракция ще бъдат състезанията за най-добри цветя и зеленчуци. Както чувам, надпреварата ще е наистина разгорещена. Въпрос на престиж! Още не съм решила с божури ли да се заема или с домати, но почвам да се чудя дали да не направя и едното, и другото. Ще реша веднага щом се приберем, чака ме работа. Не мислиш ли, Делфин, че е предизвикателство да специализираш в различни области?

— Напълно съм съгласна. Аз лично бих участвала в танците около майското дърво.

— О, Делфин, това е за децата, а не за стари омъжени дами като нас.

— Внимавай кого наричаш стара омъжена дама — промърмори Делфин лениво и самодоволно потупа корема си.

— Стара, омъжена, много, много бременна дама.

— Откажи се от „стара“ и ще се съглася с останалото.

— Винаги си била суетна… може би имаш право на малка отстъпка… двайсет и осем не са чак толкова много.

— Нито пък двайсет и шест — отбеляза кисело Делфин. — Въпреки че имаш малката Ани.

— О, никога не мисля за възрастта — засмя се Фреди. — Просто в имението има страшно много работа. Уроците по бридж, а сега, след връщането на част от прислугата, Пинелъпи ме запознава с всички тънкости при организирането на вечери, уча се да бродирам и да плета, за да мога да правя покривчици, калъфи за чайници и поставки за яйца за следващия базар, ябълковият пай е твърде лесен — и, разбира се, неделното ми училище.

— Ти имаш собствено неделно училище? — изненада се Делфин дотолкова, колкото й позволяваше нейното легнало положение.

— Напълно. Това е традиция на Лонгбридж; всяка неделя следобед от три до четири, само за децата до десет години. После отиват при свещеника, за да се готвят за конфирмацията. Присъствените книжки са у мен и ако детето идва шест последователни седмици, слагам в книжката му хубав печат, но ако някое от тях пропусне и една седмица, трябва да започне всичко отначало, за да получи печат.

— Струва ми се твърде сурово — възрази Делфин.

— Последователен значи последователен — настоя разпалено Фреди. — Освен това така характерът се калява отлично. Пинелъпи свири химни на пианото, децата пеят, а пък аз им чета библейски истории. Справям се вече доста добре.

— Никога не съм мислила, че си религиозен тип… но все пак хората се променят, нали? А и не сме се виждали толкова дълго… започваш да ставаш съвършена английска лейди.

— Надявам се… в края на краищата омъжена съм за благородник! О, почти забравих да ти кажа най-вълнуващото — правя смес от сушени листенца за есенция. Пинелъпи има тайна рецепта, секрет на семейството вече няколкостотин години, така че реших да си измисля своя. Започнах естествено с лавандула и рози, а после направо полудях: листенца от невен, метличина, пирен, пламък, ралица, карамфили, върбинка, мащерка, лайкучка, листа от мента, лазаркиня, кора от мускатово орехче, цветчета от лайка, смлени корени от перуника — съвсем малко, — теменужки, листа от здравец, мъничко индийско орехче… чакай да видя, забравих ли нещо? Господи! Канела на пръчки! Не се и опитвай да го правиш без канела на пръчки. Тайната, разбира се, се крие във времето, когато се берат цветята за сушене — само сутрин, след като се изпари росата, и само ако цветето е съвършено. После ги смесваш съвсем, съвсем внимателно и накрая добавяш етерични масла. Целият процес е много по-сложен, отколкото изглежда. Сместа ще стане чудесна, щом отлежи достатъчно. Сега все още мирише малко… на недовършено… но свекърва ми е много оптимистично настроена. Ще ти пратя, стига само да съм доволна. Делфин… Делфин?… Спиш ли?

След един час, когато Арман се върна от разходката си с Тони, Делфин, освежена от следобедната дрямка, решеше косата си преди вечерята.

— Поприказвахте ли си хубаво с Фреди? — попита той.

— Прекрасно. А вие с Тони?

— Научих сума неща! Знам повече, отколкото някога съм искал да зная, за глупостта на лейбъристкото правителство, за дефицита, за липсата на фондове и контрола на цените, за ниската производителност, високите данъци и изобщо невъзможността да се направи каквото и да е в Англия. През цялото време изпитвах желание да съм тук и да слушам как двете се прехласвате в изчерпателното споделяне на интимни клюки.

— Не се чувствай пренебрегнат, не си изпуснал много. Освен ако ти е приятно да гледаш играта на много лоша актриса.

— Каква лоша актриса?

Делфин се прозя с наслада.

— Малката ми сестра, идиот такъв. Аз бях блестяща, преструвах се, че й вярвам.

— Блестяща както винаги?

— Можем да се обзаложим, Садовски. Мисля, че в крайна сметка ще ти позволя да се навърташ наоколо ми.

Фреди вдигна поглед от бродерията, щом Тони почна да къса някакво писмо на ситни парченца и да ги хвърля в малката камина в спалнята им в Лонгбридж. В този дъждовен априлски следобед на 1946 влагата се просмукваше до костите. Беше неприветлива пролет, с едва напъпили дървета.

— Не беше ли от Джок? — възнегодува тя. — Хубаво беше и аз да го прочета.

— Не исках да ти губя времето — рече Тони, явно ядосан от писмото на приятеля си.

— Още нещо за неуморния му любовен живот? Доста се забавлявам с пикантните подробности.

— Не беше дори и това, скъпа. Просто поредната му налудничава идея. Сега е решил да наеме няколко допълнителни самолета и да се захване с превоз на товари по въздуха.

— Това трябва да значи, че Джок още няма работа — изрече замислено Фреди. — За колко време очаква да му стигне спечеленото на покер?

— Няма да е за дълго, ако я кара така. Адски се е запалил по тази идея. Казва, че може да наеме няколко ДС-3 за четири хиляди долара на година, специална тарифа за ветерани — само четири хиляди, представи си, — и предлага да се махнем оттук, да се преместим в Лос Анжелос и да му станем съдружници. Ние! Просто така! Казва, че там гъмжи от демобилизирани пилоти и наземен персонал, които са готови да работят почти за нищо, само и само да са в авиацията. Твърди, че сме щели да положим основите на цяла нова индустрия.

— Някои неща никога не се променят — съгласи се Фреди. — Казва ли какъв вид товари има предвид?

— Знаеш го Джок — мисли за пресни продукти. Представи си ДС-3, пълен със зеленчуци? Джок пише, че самолетът побира три и половина тона товар. Съвсем в стила на Хемптън… летящия зарзаватчия.

— Всъщност, колкото и да е странно — продължи вече замислено Фреди, — това ме подсеща за нещо.

— Как така? — Тони бе изненадан от непривично сериозния й тон.

— На Западния бряг се отглеждат толкова много плодове и зеленчуци, които на Източния бряг вече са извън сезона и освен това са твърде нетрайни за влак… А трябва да им се намери пазар! — Фреди бе оставила бродерията и гледаше огъня със замечтани очи на ясновидец, взрял се в страна, чието истинско съществуване Тони Лонгбридж никога не би си представил.

— Почакай малко, скъпа. Първо, второ и трето — дори да беше идеален планът ти и ние да искахме да го осъществим — а той не е и ние не искаме, — не бихме могли да изнесем никакви пари от тази страна, за да влезем в съдружие дори и с Джок, този глупав нехранимайко. Валутни ограничения, нали се сещаш? Нямаше да можем да отидем и до Париж, ако не гостувахме на Садовски.

— Прекрасно знаеш, че имам петнайсет хиляди долара в Лос Анжелос, които трупат лихви от 1939 година.

— Това са си твои спестявания.

— Парите са моята зестра, моят дял от общото! Ти не си се оженил за жена с празни ръце.

— Никога не сме били на едно мнение по този въпрос. Парите са си твои собствени и аз нямам нищо общо с тях.

Фреди не обърна внимание на „познатото“ й възражение.

— Ако — рече тя, — казвам само „ако“, Тони, само „например“, така че не се нахвърляй върху мен, ако например използваме тези пари, бихме могли да наемем два самолета и пак да ни остане достатъчно за текущи разходи, преди да почнем да печелим. При положение, че Джок наеме други два, може би три, тъй че например да имаме всичко пет…

— Стига толкова!

— Нека да си довърша мисълта: чудя се, какво иска да каже Джок с това, че хората щели да работят практически без пари, „без“ колко пари по-точно?

— Фреди! Защо, по дяволите, бълнуваш? Пет транспортни самолета! Не го вземаш сериозно, нали?

— М-м… мисля си някои нещица, просто за разнообразие, дето се казва, прехвърлям ги в ума си.

— Така ли?

— Не те ли боли, Тони, като си представиш, просто като си представиш тези ДС-3, натоварени до козирката, да излитат за Ню Йорк или Бостън, или Чикаго, но, разбира се, аз само си фантазирам, не можем да напуснем имението.

— Дяволски права си.

— Прекарал си тук целия си живот. Как би могъл да помислиш да изоставиш Англия и да се преселиш в някакво странно място, където слънцето свети всеки Божи ден, иначе ти връщат парите? — Фреди бе отишла до прозореца и се взираше навън в погребалния, неумолим дъжд, който се изсипваше вече седмица наред през тази английска пролет. — Чудя се, какво ли е небето над облаците? — промълви тя. — Дали Вечерницата все още е там?

— Какво означават думите ти, скъпа?

— Нищо. — Тя му се усмихна нежно. — И без това Джок няма нужда от нас, щом се залавя с тези товари. Както сам пише, в Калифорния бъка от пилоти. А ние си имаме свой живот тук — ти трябва да се справяш със земята, аз — с Ани и с моите разпродажби, и с уроците ми по бридж, и с неделното училище. И все пак… ако и двамата не получаваме заплати… не, няма значение.

— Няма значение — две от най-дразнещите думи в английския език, както знаеш. Ако не получаваме заплати, тогава какво? — настоя Тони.

— Само се чудех за… печалбите. Няма да има никакви, и то дълго време. Не е лесна работа. Първо трябва да отидем там, да намерим къде да живеем, да купим кола, да наемем офис, да уредим хангари, да плащаме на хората в офиса, да наберем пилоти и наземен персонал… само горивото на пет ДС-3 ще струва куп пари… — Гласът й заглъхваше, докато се взираше в подгизналите от дъжда тисове под прозореца; в тоя миг беше далеч от затоплената стая, обзета от тъй осезаем копнеж, че сякаш трептеше като мъглица във въздуха.

— Пет ДС-3? Толкова реални ли са вече за теб? — попита Тони с тайнствена нотка в гласа.

— Просто си припомням финансовите проблеми, които имах с училището за летене.

— Трудно беше, нали?

— Да. Наистина трудно. — Когато тя се обърна, за да му отговори, едно пламенно, лудо, изпълнено с надежда дете погледна от очите й само за секунда, преди да притвори клепачи, ала беше късно — Тони бе видял.

— Е, добре де — по-трудно ли беше от продаването на сладкиши?

— Нивото е различно…

— Не, отговори ми!

— Значително.

— Но го правеше добре, нали?

— Справях се.

— А дали беше и толкова вълнуващо, колкото е приготвянето на смесите от ароматични листенца?

— Тони, престани да се подиграваш. Това е все едно да сравняваш… летенето с… с… няма нищо, което да може да се сравни с него, нали? — Фреди стисна решително устни, закопча жилетката си догоре, седна и отново взе бродерията.

— Скъпа, кого си въобразяваш, че заблуждаваш? Ти умираш да се хвърлиш в тази транспортна авантюра. Да не мислиш, че не виждам как зарязваш всичко, дето вършиш, в мига, когато над нас прелети самолет?

— Навик! — отсече Фреди и се изчерви ядосана.

— Глупости! Цялото ти същество е там!

— Добре, дори и да ме е заинтересувала идеята на Джок — повиши тон Фреди, — как бихме могли изобщо да мислим за такава решителна стъпка? Това значи да се отделим от семейството ти — цялостна промяна в начина ни на живот! Няма да ти хареса, Тони, знам, че няма да ти хареса. Тъй че да не говорим повече по този въпрос!

— Но умираш да опиташ, нали? Опитай се да ми кажеш, че не е вярно.

— Не ме бива в лъжите, знаеш. Но времената са други. Войната свърши, Тони. Аз… заседнах в този кралски остров… в този втори Едем… в този почти рай.

— Дрън-дрън, мила. Забрави „тази земя на величието“ и „това царство на Марс“. Не върви. О, дяволски добре играеш, честна дума, макар че какво общо има войната със страстта ти към летенето? Нещастното ми приземено момиче, ограничено с една скапана конска сила, при това — стара фермерска кранта.

— Никога не съм се оплаквала.

— Не си, ето кое ме тревожи. Толкова не ти отива да си покорна, че се изнервям. Виж, Фреди, честно казано, не бих имал нищо против малко промяна. Тук само се мотая из краката на баща ми. Той е много по-търпелив с бюрокрацията от мен и е дяволски по-опитен. Ако наистина се нуждаеше от помощта ми, не бих и помислил, просто не бих могъл, знаеш го, но това няма да е завинаги. Искам да кажа, защо пък не, по дяволите! Старият Джок не е глупав, има усет за такива неща, момчето наистина има усет. А когато профукаме всичките пари и се върнем с подвити опашки…

— Значи ще използваме моите пари? — възкликна Фреди, като все още не вярваше на ушите си.

Той кимна.

— Юпии! Ураа! — Фреди така подскочи, че широко разтворените й пръсти докоснаха гредите на тавана.

На вратата тихичко се почука и вътре се вмъкна Ани, облечена за спане в дълга кошница от трико на цветя.

— Ура за какво? — попита тя.

— Познай, мъничка Ани, ще отидем на гости на твоя приятел Джок, там, където е отрасла мама — тя го нарича Града на ангелите — отвърна Тони.

— Като в неделното училище ли? — попита Ани нащрек, но готова да се зарадва.

— Нищо подобно. Като летен ден, като голямо, топло, синьо пътешествие по морето, и знаеш ли кое е най-хубавото? Татко повече няма да трябва да играе бридж с нещастната мама, защото — не й казвай, че съм ти доверил — тя още не е схванала разликата между козове и пики и се басирам, че никога няма да я схване.

— И така, как ще го наречем? — попита Джок, докато си наливаше бира в задния двор на малката къща, която Фреди и Тони най-сетне бяха намерили близо до летище Бърбанк.

— Мисля, че трябва да е нещо, вдъхващо доверие — отвърна Тони. — Какво ще речете за Нешънъл Еърфрайт Експрес Лимитид?

— Малко надуто, стари приятелю, ако не възразяваш.

— Без съмнение имаш по-добро предложение, старче?

— Доста ми се нрави Фаст Фрейт Форуърд — усмихна се Джок, горд от находчивостта си.

— Не бих си поверила работата на фирми с подобно име — възрази Фреди. — Звучи като школски футболен отбор… на второразредна гимназия.

— Защо, Фреди? Мисля, че името на Джок е направо страхотно — намеси се и Бренда, новото момиче на Джок и доброволна служителка в офиса. — Можете дори да го наречете Приказният Фаст Фрейт Форуърд, обзалагам се, че ще убедя Хеда Хопър да го включи в предаването.

— Бренда, ти всъщност нямаш думата тук — отсече Джок припряно, а на Тони и Фреди поясни: — Бренда познава доста хора от шоубизнеса!

Фреди разгледа Бренда с почуда. Тъмната й коса беше така дълга и лъскава, сякаш имаше на раменете си разтопен метал. Изумителният й бюст разкриваше пълна женска зрялост, но дали все пак беше достатъчно голяма, за да е завършила гимназия? Къде ги намираше Джок такива? Беше се заклел, че тя може да пише на машина, да стенографира, да води документация и да отговаря на телефонните обаждания, но малката изглеждаше така, сякаш никога не бе правила дори собствения си идеален тъмночервен маникюр. И защо имаше южняшки акцент, след като казваше, че е от Сан Франциско?

— Някакви идеи, скъпа? — обърна се Тони към Фреди.

— „Орлите“ — рече Фреди веднага.

— „Орлите“? Че що за име е това? — мигом се възпротиви Джок. Той все още не можеше да преглътне факта, че няколко дни Фреди бе обучавала него и Тони да управляват големите, непознати двумоторни самолети, след като самата тя бе излетяла само с половинчасов инструктаж. Беше служил шест години на „Спитфайър“, а му трябваха часове инструктаж от нея, сякаш бе дете.

— Вижте — Фреди все още не губеше търпение, — вие, момчета, сте герои и сте се срещнали в ескадрилата „Орел“, тъй че съвсем разумно е да се опитаме да извлечем някаква полза от този факт. „Орлите“ — кратко, ясно, лесно за помнене, без объркващи инициали.

— Влияе на чувствата — съгласи се Тони. — Изпратете карфиола си на пазара с „Орлите“. Незабравимо.

— Джок — рече Фреди, — кажи си мнението?

— Май съм в малцинство. Мисля, че „Орлите“ е добре.

— Джок, мили — провлече Бренда, — какво точно беше ескадрилата „Орел“?

— Къде е тази сутрин нашата покорителка на ДС-3? — попита Джок Тони. Двамата седяха в тесния офис, разлистваха „Универсалния справочник за Лос Анжелос“ и търсеха вероятните клиенти, докато в приемната Бренда се опитваше да обясни на тълпата от кандидат-пилоти, че все още не са започнали да наемат хора.

— Отсъства.

— Така изглежда. Сега, като си имате детегледачка за Ани, сигурно е отишла да пазарува. Би могла да си накупи нови дрехи, или не си забелязал подобни мераци? А може би е на фризьор или е с приятелка на обяд… или на матине, или играе някъде карти… жените са в състояние за произволно време да свършат по-малко работа и да похарчат повече пари, отколкото мислиш, че е възможно. Ще дойде ли следобед?

— Заминала е за няколко дни — стисна устни Тони.

— Така ли? Къде?

— Честно казано, не знам. Погледни каква бележка ми е оставила. — Тони подаде късче хартия и Джок го прочете на глас.

„Скъпи, моля те наглеждай вечерята на Ани и постой с нея, Хелга ще я приготви. Изкъпи Ани, почети й от червената книжка на нощното шкафче, не повече от двайсет минути, сложи я да си легне, остави лампата, ако иска. Хелга ще ти приготви ядене към седем и половина. Моля те, провери Ани няколко пъти вечерта, остави си вратата отворена, в случай че се събуди. Сутрин Ани да си изяжда цялата закуска, Хелга ще я води на детска градина и ще я взима. Казвай на Хелга какво ще искаш да ти приготви, преди да отидеш в офиса. Не се безпокой за мен. Ще се видим след няколко дни. Ани разбира. Обичам те, скъпи. Излитам.

Фреди“

— Намерих това сутринта, като се събудих — рече Тони ядосано. — Направо се побърках!

— Забеляза ли, че два пъти използва „моля“? Страшно възпитано! Какво иска да каже — излитам.

— Ако знаех, с радост бих го споделил с теб.

— И с кой самолет е излетяла?

— Не е с наш, веднага проверих. Може би е убедила някой да й даде назаем — отвърна мрачно Тони.

— Или пък е откраднала — добави замислено Джок.

— Никога не би направила подобно нещо у дома… дори за милион години. Немислимо е да изчезва така. Трябва да е от това идиотско място! Не е същата, откакто стъпи в Калифорния. Не мога да налучкам какво точно, но тя е просто… различна. Сякаш целият скапан свят е неин. Господи, иска ми се да я напердаша!

— Бренда страшно се плаши от нея. Казва, че я карала да се чувства по-непълноценна.

— Бренда не е толкова глупава, колкото изглежда.

— Хайде, Тони, глупава е.

С бързия състезателен самолет, който бе наела, Фреди спря на няколко места в най-южната част на големите земеделски области в Калифорния, после се отправи на север, към влажните земи край делтата, където аспержите и доматите се отглеждаха десет месеца в годината. Оттам отскочи до богатия Салинас, изстреля се обратно към Фресно за смокини и грозде. Където и да отидеше, летеше над огромни ферми и овощни градини, станали още по-големи и по-доходни, откакто ги бе видяла за последен път.

Маршрутът й беше невероятно блуждаещ и зависеше само от каприза и настроението й. Тя бродеше, слизаше в бръснещ полет, правеше свещ, пикираше и си гонеше опашката, танцуваше със самолета от единия до другия край на щата. Не си правеше труда да изчислява; важното бе да има гориво, а навигацията й се основаваше на инстинкт, памет и на криволичещото й, лъкатушно въображение. Фреди бе фантастично свободна и свободна за всичко фантастично, и пееше, докато потъваше в лудостта да лети отново; да лети без правила и ограничения, да лети, отдадена на свободата, от която се бе отказала преди седем години, отново готова за дръзки приключения във висините с ветровете и небето, и облаците, и пространството. Пространството!Господи, как й липсваше пространство в Англия. Правилата на Въздушнотранспортните помощни части бяха така строги, че доставянето на самолет напомняше на промъкване през лабиринт; Калифорния беше истински екстаз с нейното ярко, безкрайно, бликащо небе, небе, което отново й принадлежеше. Тя се чудеше как бе живяла тъй дълго без този хоризонт. Как бе издържала, как се бе подлъгала да повярва, че нещо може да замени невероятната изумителност на синята необятност?

Щом мернеше главните постройки на някоя огромна селскостопанска компания, тя правеше един-два зрелищни лупинга, прибавяше няколко театрални имелмана, за да възвести появяването си, и едва тогава елегантно приземяваше самолета в наполовина изпълнения паркинг или ако не на паркинга, на полето, при условия, които всеки от Помощните части би сметнал за смешно лесни.

После с полюшваща се походка влизаше в офиса и питаше за шефа; носеше официална на вид тетрадка и хубава нова писалка „Паркер“ с дебел златен писец. Носеше още и измислена от самата нея униформа, състояща се от спретнатата й пола от Помощните части и синята риза на Кралските военновъздушни сили, без вратовръзка и разкопчана почти до сутиена, с широките десет сантиметра нашивки, зашити над десния джоб. Пламтящата й коса, вчесана делово назад, бе прибрана неумолимо на тила, но постоянно се изплъзваше от непривичната кадифена панделка. Полата й беше подкъсена няколко пръста, с което веднага привличаше вниманието, а червеният лачен колан — пристегнат толкова силно, че със сигурност би й донесъл дисциплинарно наказание в армията. Фреди бе сменила практичните си обувки с връзки и черни чорапи от Помощните части с прозрачен найлонов чорапогащник и червени обувки с най-високите токчета, които бе успяла да открие в целия Лос Анжелос. Ако шефа случайно го нямаше, се появяваше на часа, щом до ушите му стигнеше вестта за посещението.

За четири дни Фреди успя да спечели топлото приятелство и възхитата на основните производители на селскостопански продукти от най-високодобивната област в целия свят. Отклонявайки се възмутително от истината, тя деликатно им съобщаваше за създаването на голяма компания за въздушен транспорт на товари. Освен това споменаваше често за големия корпус пилоти от американската ескадрила „Орел“, до един сред героичното Малцинство, на което Множеството дължи толкова Много. На заинтересованите обясняваше, че „Орлите“ са в състояние да се справят с толкова продукция, колкото фермерите могат да отгледат, и се навеждаше напред така, че бюстът й опъваше ризата.

Тетрадката се пълнеше с евентуални поръчки, с ценни сведения и с имената на главните търговци на едро във всички големи градове на страната, готови да търгуват с калифорнийски плодове, зеленчуци и цветя, след като можеха да ги продадат на много добри цени, достатъчни да покрият и разноските на въздушния транспорт.

Седнала в кафенето на летището в Санта Паула, Фреди размишляваше над две парчета пай с пресни праскови преди последния кратък прелет към дома. Бе напълно наясно, че само жадният за цветя пазар на Ню Йорк, зависим иначе от оранжериите, би могъл да поглъща тонове свежи стръкове всяка седмица. Колко ли тона пресни праскови можеха да продадат в Чикаго? А ако тук се направи прасковен пай, да речем, от Ван де Камп, колко ли би спечелила от него верига магазини на Източния бряг посред зима? Как да се пренася прасковен пай, без да се натроши? Пази се от сладкарски изделия, тъпа глупачко. Кога ще се научиш? Добре, как тогава се пренасят праскови, без да се натъртят? Как се пренася грозде, ягоди, марули, прясна сьомга от залива Монтърей? Как се пренасят орхидеи! „Орлите“ могат да променят вида на абитуриентските рокли.

Фреди бодро заключи, че това са второстепенни проблеми, и се зае да изкопчи рецептата на пая от собственика на кафенето. Нека Тони и Джок се безпокоят за подробностите. Щяха да са толкова наелектризирани, когато се върне с цялата тази информация — но беше абсолютно необходимо да тръгне сама. Съпругът й безспорно бе участвал в цялата битка за Англия, но барон Антъни Уилмот Алистър Лонгбридж беше далеч от типа янки. Джок беше американец донемайкъде, ала той пък просто не бе участвал в битката за Англия. Тяхното присъствие, от една страна, щеше да подейства възпиращо на стила й, а от друга, би накърнило престижа на мощния пилотски корпус на „Орлите“. И то ако двамата само стояха с нея и слушаха. Не дай си боже да проговореха!

— Къде е новата Бренда? — провикна се отчаяно Джок, притиснал към гърдите си две телефонни слушалки, тъй че да не го чуят лозарите, с които се опитваше да говори едновременно. — Имам нужда от помощ, бързо!

Заклещена зад бюрото си, Фреди обясняваше на трима разочаровани, но все още настойчиви бивши пилоти изтребители, че двеста и петдесет долара на месец е максималното, което „Орлите“ могат да предложат сега-засега, и се провикна над главите им:

— Напусна вчера, нямах време да намеря друга.

Фреди с раздразнение се запита, защо тъкмо тя трябва да намира новите Бренди? За две седмици бяха сменили четири секретарки, откакто истинската Бренда бе счупила и последния си лакиран нокът и бе напуснала, разгневена до сълзи на враждебната към нея съдба. Такива като Бренда не издържаха на напрежението, а пътуването на Фреди бе породило лавина от преждевременни поръчки на клиенти, с които беше невъзможно да се справят без няколко опитни служители.

— Кой вдига телефоните в приемната? Оттатък сякаш има новогодишно тържество — изкрещя вбесен Джок. — Почти мога да се закълна, че чувам гласа на Ани.

— Чуваш го, командир на ескадрила. Хелга се обажда, Ани е с нея.

— А къде, за бога, е Тони? — изкрещя Джок.

— Командирът на полк се връща от Нюарк. Достави онези три и половина тона карамфили. Полковниците Левин и Карлути закараха ягодите и доматите в Детройт в Чикаго — и те се връщат.

— Нещо радостно? — попита Джок; това бяха двете думи, с които след кацане пилотите от Кралските военновъздушни сили се питаха дали са свалили вражески самолети.

— Не — отвърна Фреди и краткият й отговор означаваше, че никой от пилотите не е успял да „измисли“ товар за връщане; без обратен превоз доставките не носеха печалба. И трите самолета се прибираха в Лос Анжелос „гратис“, най-ужасната дума в тяхната работа след „катастрофа“.

— Приятелчета, бихте ли изчакали отвън за минутка? — помоли Джок пилотите. — Трябва спешно да поговоря със съдружничката си.

— Тази работа няма да тръгне, Фреди — избухна той, щом стаята се опразни. — Как може да отклоняваме поръчки и в същото време да сме на загуба? Как? Колко дълго мислиш ще продължава така? Ей ни на, затрупани с тонове канцеларска работа, въпреки че първоначалната идея беше тримата да летим без заплата. Твоите Бренди изчезват за един ден. Още не сме наели достатъчно механици. Пълен товар от зрели праскови чакат в Бейкърсфийлд — имаш ли изобщо представа колко бързо се развалят, — а не мога да използвам други пилоти освен Тони, Левин и Карлути. Получих поръчки за още три товара за утре — о, по дяволите! Аз и великите ми идеи! Няколко седмици, и ще сме на червено! Ще задлъжнеем.

Фреди наклони стола си назад, тъй че почти легна в него, качи великолепните си крака на бюрото, изтегли полата няколко пръста над коленете и кръстоса червените си лачени обувки с остри токчета. Сякаш мълчаливо се съветваше с тавана, докато Джок барабанеше нервно по бюрото и я чакаше да каже нещо. Тя обаче потърси пудриерата в чантата си, сложи внимателно нов пласт яркочервено червило и се погледна одобрително в огледалцето. После отново свали крака на пода, стана и тръгна леко, гъвкаво и закачливо към вратата.

— Не можеш да ме оставиш тук сам! Къде, по дяволите, си тръгнала? Пак да летиш? Това вече съвсем ще ни довърши.

— Командир на ескадрила Хемптън — Фреди го дари с една издевателска и пресилено ярка усмивка, — опитай се да се успокоиш, не ми е приятно да те гледам загубил ума и дума. Ще получиш язва. Дишай дълбоко. Мисли за хубави неща… дори и твоят ум трябва да ражда хубави неща от време на време. Всъщност ти наистина не изглеждаш добре! — опяваше тя, като рошеше косата му и нехайно подръпваше ушите му. — Добре ли се храниш, командире на ескадрила? Приемаш ли достатъчно витамини? Знаеш ли какво, можеш да изядеш обяда на Ани… ам, ам, изяж всичко. Аз ще я взема с мен и ще я нахраня.

— Наистина ли тръгваш? — Джок беше вече на границата на търпението. — Не мога да повярвам!

— Хелга ще те наглежда. Отивам да си купя палто от норка.

— Кучка, кучка, кучка! — изрева Джок при едновременния звън на неговите два телефона и телефоните на Фреди. — Сега разбирам защо не ме остави да умра, когато имаше възможност. Спасила си ме, за да ме ликвидираш сама!

— Хайде, не ставай параноик? Тогава още не те познавах — рече мило Фреди и леко затвори вратата зад себе си.

Джок остави телефоните да звънят. Тръсна русата си глава и някакъв ужас засенчи непокорното му лице. Защо внезапно се почувства така адски самотен! Защо се чувстваше така, сякаш са го изоставили? „Параноик“? Ако това беше обяснението, щеше веднага да се съгласи, че е просто параноик.

Офисът на Суид Кастели както винаги бе пълен със снимки, модели на самолети и реликви, но на Фреди й се стори, че не помни да е виждала някога самия Суид толкова отпуснат. Неочакваното й посещение го зарадва, ала дори под радостта лицето му остана унило. Той вдигна Ани, огледа с почуда детското й съвършенство и поклати глава; как летеше времето! После внимателно я сложи на стола.

— Сега малката лейди ще седне тук.

— О, аз не съм лейди — отвърна сериозно Ани. — Баба Пинелъпи е баронеса, баба Ив е контеса, а леля ми Джейн е сгодена за маркиз, което значи, че някой ден ще бъде херцогиня, но аз съм си просто малката Ани.

— Защо така, бедно дете? Та това е въпиеща неправда! Може би за теб ще се появи някой принц?

— Какъв принц? — попита Ани.

— Ани, не искаш ли да си поиграеш с моделите на самолети? — намеси се припряно Фреди.

— Предпочитам да си говоря с мистър Кастели, мамо.

— После, Ани — отпъди я Фреди.

— Чудех се, кога ли ще се наканиш да дойдеш да ме видиш, Фреди. Тук си вече няколко седмици. — В гласа на Суид се прокрадна лек упрек.

— Беше много сложно, Суид, стари ми приятелю. Не мога да ти опиша.

— Не се притеснявай, представям си. Трудно се намира работа, колкото и да се опитваш. Помниш ли ония години, когато бяхме така заети с каскадите, че се налагаше да спя в офиса? Помниш ли, когато от един филм влизаше в друг, без ден почивка, а така беше и с всички останали? Помниш ли онази малка, но славна организация, която ръководех? Свършено е с това, Фреди. Вече никой не прави филми за летене. През войната имаше много работа с продукции за военновъздушните сили, но сега, рожбо? Както и да е. Сега е времето на дървените огради, на вилите, потънали в рози, на романтичната любов и никой не ще да знае за онази стара луда синева горе. Седя си тук, зяпам стените и чакам да звънне телефонът. Вече месеци — ни звук. Някой ден ще го счупя!

— Толкова ли е зле, Суид? Наистина съжалявам.

— Или толкова добре, зависи. Искам да кажа, рожбо, никога не съм мислил, че можеш да имаш много пари и идиотски малко удоволствия. Нещо не е в ред. — Той се отпусна унило на стола зад бюрото.

— „Много пари“? Без работа? Как така?

— О, наистина си отсъствала дълго. Всички правеха пари през войната. Както и аз. Всичко, което вложих, се превърна в злато. Сега съм богат, рожбо, наистина богат. Изглежда, ми се удава да правя мангизи. Но да си седя кротко и да си наглеждам парите? Не е за мен. Не че се оплаквам, взел съм си своето.

— Значи идвам точно навреме! — усмихна се Фреди. — Като че ли имам работа за теб?

Суид повдигна вежди.

— Къде? Да не е в тази ваша компания за въздушни превози? Фреди, известно ли ти е колко много малки фирми като твоята започнаха в Лос Анжелос и колко изгърмяха през последната година. Стотици.

— Чух за това. Както излиза, Джок Хемптън не е бил единственият ветеран, осенен от подобна идея. Но някои от компаниите ще оцелеят все пак и ще станат по-големи. Неизбежно е, трябва да се случи! „Орлите“ ще бъде една от тях.

— Защо си толкова сигурна?

— Защото аз го казвам! — постави го тя натясно с усмивката си и с триумфиращата увереност в сините си очи.

— Същата Фреди. Властна, вироглава, упорита, неотстъпчива — ако не беше така дяволски красива, щеше да си невъзможна! — Суид въздъхна, сякаш си припомни нещо. — Има неща, които никога не се променят, слава богу.

— Нуждаем се от теб, Суид.

— За какво? Не се виждам да товаря стока дори ако някога се появи такава. Твърде стар съм за това, рожбо, и твърде богат. И навярно твърде дебел.

— Искам да ръководиш „Орлите“, да поемеш сделките. Проблемът ни е, че сме затрупани с работа, и то все бърза. Имаме шест телефона, звънят по цял ден! О, Суид, това е само за теб! Ще ти доставя страшно удоволствие да ни оправяш бакиите — направо ти завиждам. Първо, трябва да решиш още колко самолета е необходимо да наемем и от колко още пилоти се нуждаем, защото, ако не грабнем работата, с която ни засипват, ще я грабне някой друг. После — проблемът с обратните полети; също — да намериш човек, който да отговаря за поддръжката и инженерната част, и друг — да се занимава с договорите. Трябва незабавно да наемеш персонал за офиса, внимателно да прегледаш чартърните ни тарифи до различните градове…

— Това ли е всичко? — Унинието изчезна от кръглото лице на Суид; той някак машинално изправи гръб.

— Само началото! Може също да вдигаш телефоните в свободното си време, но се страхувам, че няма да ти остава свободно време.

— Откъде пари?

— Намират ми се малко. Разбира се, като председател на нашия съвет ти ще искаш да участваш и с някоя друга акция, тъй като, както сам казваш, всичко, което докоснеш, се превръща в злато. А и естествено — ние сме многообещаващи.

Кастели внимателно се взря във Фреди.

Малката беше в такова настроение, че дори да скочеше от самолет без парашут, въодушевлението й щеше да я понесе по въздуха. Е, добре, защо да не опита? Никога не беше й отказвал. А и тя му бе донесла доста пари навремето. Какво най-лошо можеше да му се случи? Да загуби малко от скучните си мангизи. Би рискувал много повече за няколко телефона, които не спират да звънят.

— Е, по дяволите, пиши ме вътре. Нужни са ми няколко дена да се оправя тук…

Фреди го прегърна силно и звучно го целуна и по двете бузи.

— Няма да съжаляваш, обещавам. О, Суид, непременно ще ти хареса. Пълни сме с проблеми!

Взе табелката, на която пишеше „Връщам се след пет минути“, и я размаха замислено.

— Запушила съм някаква кола. Хайде, Суид, трябва бързо да се махаме от тук! Ще закача това на вратата. Не искаш да ме глобят за неправилно паркиране, нали? А и след час трябва да откарам едни праскови до Ню Йорк. Като се върна, ще ти помогна да разчистиш офиса си.

Превзет из засада, бившият каскадьор последва Фреди, Ани подтичваше подире им. Бяха минали половината път до Бърбанк, когато Суид се сети, че Фреди не можеше да бъде глобена на служебния паркинг, но вече бе твърде възбуден, за да обърне внимание на това.

Измъквайки се грациозно от буика, Фреди си мислеше, че най-лошото в новата модна линия на Диор е дължината на полата: стигаше почти до глезена й. От друга страна, дребта подчертаваше тънката й талия и правеше по-заоблени бедрата и гърдите. Но господин Диор трябваше да е наясно, че краката, тъкмо краката приковават вниманието на мъжете. Въпреки че ако човек се замисли, щом една жена е в леглото вече, какво общо имат краката с любенето? Можеш да обгърнеш мъжа с тях, освен ако не е някакъв, някакъв фетишист, дето си пада по коленете, или чешит, който гледа само прасците и бедрата, какво всъщност им беше важното на краката?

Тя пристъпваше бавно, без да забравя сложното скеле, което крепеше изключително модерния й костюм. Той се състоеше от стегнато, закопчано сако от копринен шантунг и невероятно богата черна пола. Най-отдолу бе тюленият корсаж — служеше и за сутиен без презрамки, — една дреха, заблуждаваща с финия си вид, ала с неумолима собствена устойчивост благодарение на десетките гъвкави тесни банели, скрити в пластовете тюл. Подобно на желязна ризница, те я обгръщаха от зърната на гърдите до бедрата. Следваха кринолини с различна плътност, разкриващи истинското богатство на полата. Самата пола беше с двойна подплата — една от тюл и една от китайска коприна, за да не се драскат чорапите й. Чудеше се дали някога баба й е била така пристегната и ограничена от дрехите си. Ако се осмелеше да поеме дълбоко въздух, щяха да се изпокъсат половин дузина копчета. А да си вдигне ръцете над главата изобщо не можеше да става дума. Добре поне, че все пак свиваше ръце в лактите. В този костюм трябваше да се гъне и да ситни, а не да се перчи и да припка.

Такава беше цената на елегантността през 1949 година и Фреди разбираше защо при първото си посещение в САЩ самият Диор бе посрещнат от тълпи разгневени жени с плакати, на които пишеше „Кристиан Диор, върви си у дома“ и дори „Изгорете мистър Диор“. Когато откри, че в модата няма друго направление освен новата линия на Диор, Фреди я прие неохотно. От шапката обаче се отказа. Не беше слагала шапка, откакто свали униформата, и нямаше намерение да се променя. Косата й, само преди ден подстригана, сресана и нагласена от скъп фризьор, вече беше възвърнала собствената непредсказуема и неназовима форма, нещо средно между вълни, къдрици, бъркотия и претенциозност; ако не друго, то поне прическата си беше нейна и позната. Тя тръсна укорително глава и сякаш някаква огромна, ярка, с цвят на бакър гергина трепна в светлината на слънцето.

— Госпожо Лонгбридж? Входът е тук, госпожо Лонгбридж — рече Хал Лейн, посредникът на недвижими имоти. Вече втори ден я развеждаше и още не му се вярваше, че за разлика от други клиенти купуването на къща, изглежда, беше последното, което вълнуваше дамата. Важното в случая с госпожа Антъни Лонгбридж обаче беше, че тя непременно трябваше да смени жилището си. Не бе зяпач като някои жени, с които направо си губеше времето. Налагаше й се да напусне онази дупка, наета от нея и съпруга й преди три години. Не подхождаше на двама от съдружниците в най-голямата в страната компания за въздушен транспорт на товари да живеят в разнебитена тясна квартира. Като оставеше настрана собственото им удобство, там те не можеха да приемат гости. Как да поканиш хора на вечеря в жилище, по-лошо и от най-евтината типова къща? Според него семейство Лонгбридж бяха даже твърде закъснели да си намерят дом, отговарящ на положението им. Просто не проумяваше защо са чакали толкова дълго.

— Тази вероятно е една от най-хубавите къщи в Хенкок парк — поясни Хал Лейн, докато приближаваха входната врата. — Има особено европейско обаяние.

Фреди престана да гледа намръщено бухналата си пола, вдигна поглед и внезапно се закова на тротоара.

— Господин Лейн, вчера, когато тръгвахме, ви казах, че мога да посветя на търсенето на къща само два дни, и ви предупредих, че изобщо не бива да става дума за каквато и да е имитация на английски стил. Защо ми губите времето?

— Но… но… това не е имитация, госпожо Лонгбридж, това е истински… ъъ… стил кралица Елизабет. Чакайте само да видите интериора. Изключителен е. Банята е направо шедьовър.

— Виждам греди, които са напълно излишни, противни малки червени тухли, мънички прозорци, дето не пропускат светлина. Съжалявам, но не виждам дори смисъл да влизам вътре, господин Лейн — и тя погледна часовника си. — Разполагаме с още шест часа.

Е, добре! — помисли си посредникът, като отваряше вратата на своя „Буик“. В крайна сметка за предпочитане беше някоя добродушна, приказлива зяпачка. Защо бързаше толкова? Прелисти бележника си, отписа половината къщи — госпожа Лонгбридж явно не беше достатъчно изискана и не разбираше, че в Лос Анжелос една английска къща, за предпочитане стил Тюдор, веднага ще предизвика респект и ще разкрие положението на собственика. После посредникът подкара новата си кола.

Фреди се облегна назад, дори не поглеждаше улиците и ярките зимни цветя, пъстреещи по поляните в този ноемврийски ден. Изпитваше смесени чувства към необходимостта да се изнесат от сбутаното малко жилище в Бърбанк Толкова много неща се бяха случили там! Никога нямаше да забрави онези въодушевени, луди двайсет и четири дни, след като Суид Кастели пое офиса в свои ръце и ангажира петнайсет нови пилоти насред най-голямата следвоенна жилищна криза. Между полетите момчетата търсеха къде да настанят семействата си, като междувременно спяха на пода в гостната й — с изключение на късметлията, който успя да се напъха в леглото на Хелга; Фреди всяка вечер им готвеше яхнии, ако самата тя не летеше; Ани отговаряше за млякото, бисквитите и салфетките; Тони стана барман; Джок ръководеше игрите на покер.

Това бяха дните на „свободна борба“ за осигуряване на обратни превози: трагедията на три ценни товара живи омари от Мейн, умрели, доколкото можеше да се разбере, от страх по време на гръмотевична буря; вълненията около доставките на рокли и блузи последна мода — изпратени направо от фабриките на Седмо авеню, прелетели над цялата страна на закачалки, набързо инсталирани в самолетите, те се разпродаваха за минути; ежеседмичните пратки на „Лайф“ и „Тайм“, към които постепенно се прибавиха и десетина други важни списания; „нашите скъпи“, както в „Орлите“ наричаха внимателно опакованите мъртъвци, пътуващи към родните си места, за да бъдат положени, както трябва, в ковчези и погребани; състезателните коне — те се съвземаха много по-лесно след летене със самолет, отколкото подир дългите пътувания с влак или камион; и най-важното — чартърните полети.

Фреди знаеше, че никога нямаше да успеят без пътници — живи, дишащи човешки тела. Чартърните полети им позволиха да се справят в самото начало: футболни отбори; участници в събрания и конгреси; църковни хорове, тръгнали на конкурс; военни в отпуска; ученически групи; циркове с менажерията и всичко останало; монахини и медицински сестри. Бяха заменили самолетите ДС-3 с четиримоторни ДС-4, инсталираха сгъваеми седалки и подходящи кутии за обедния сандвич и продаваха билетите за маршрутните полети по деветдесет и девет долара на човек. Пътниците, готови да понесат суровия полет, за да стигнат там, където искат, евтино и сигурно, бяха неизброими…

Хал Лейн спря пред къща с бели колони.

— Госпожо Лонгбридж, мисля, че този великолепен дом напълно заслужава вашето внимание.

— Милостив е Бог — възкликна Фреди, — отново съм у дома в Тара.

— Тара е копие на тази къща.

— Ще я огледам — рече тя колкото можеше по-жизнерадостно; къщата попадаше в кръга, очертан от нея на градската карта, който трябваше да покаже на Лейн предпочитанията й. Докато преминаваше през многобройните празни стаи, без да обръща внимание на брътвежите на Лейн, сякаш чуваше шума на двигател, Фреди се питаше, за колко ли време щеше да се приспособи към тази необятна квадратура? От бащиното си жилище бе отишла в малкия дом на Мак, оттам — в претъпканите помещения на Въздушнотранспортните помощни части, после — в удобната спалня и дневна в имението Лонгбридж и най-сетне — в тясната къща в Бърбанк. Би ли могла някога да се чувства тук така уютно, както беше се чувствала през изминалите двайсет и девет години от живота си?

Дали и Джейн имаше същия проблем с приспособяването, чудеше се тя, откакто се омъжи за своя маркиз, любимия си Хъмфри, и се пренесе в Норфолк, в достопочтената и приличаща на феодална крепост грамада в стил Тюдор? Нямаше защо да се притеснява за Джейн. Половината от стаите вероятно беше превърнала в гардеробни, а сега, след като роди и наследник на херцогството за радост на цяла Англия и бе отново царствено бременна, тя без съмнение е реквизирала цяло крило за детски стаи, бавачки и всякакви достойни за почит слуги. Джейн си беше родена за замък. За Фреди имението бе само площадка за излитане.

— Госпожо Лонгбридж, мога ли да ви обърна внимание на този изключителен будоар? Изящен е, нали? Сигурен съм; знаете, че за една домакиня се съди по будоара й не по-малко, отколкото по гостите й.

— Защо не надникнем в сутерена? — предложи Фреди. Посредникът неохотно я поведе надолу по стръмните стъпала. Гледаше я как внимателно обикаля пещта, как я подритва на добре подбрани места, преди да разкопчае сакото си и щателно да огледа тръбите.

— Отоплението е сдало багажа! Боя се, че тази къща не представлява интерес за мен. Съжалявам, господин Лейн. Какво следва в списъка ви?

— Нещо съвсем модерно. Съвременна класика. Интуицията ми подсказва, че наистина ще ви хареса…

Модерната къща ги посрещна студена и неприветлива въпреки слънчевата светлина, проникваща от прозорците на покрива. Фреди замислено огледа единствената уютна стая — гардеробната, облицована с кедър; но, виж, пространство — дал Бог. Може би тъкмо това бе проблемът при Тони?… Ограниченото жилищно пространство? Една от причините, за да стане така… затворен? Кога за пръв път бе забелязала нарастващото разстояние помежду им? Дали всичко не бе започнало — без да му обърне достатъчно внимание — по време на двегодишната безжалостна война за цените с американските въздушни линии? Фреди с горчивина съзнаваше, че са били твърде заети, опитвайки се въпреки непрекъснатите загуби да се задържат във въздуха, за да се замислят за нюансите в личните им взаимоотношения. Толкова малко време им оставаше да бъдат семейство при това чудовищно напрежение.

Суид бе вложил в „Орлите“ цялото си богатство, но те се закрепиха през първите две години най-вече благодарение на подарения им от провидението договор със службата за въздушен транспорт — превозваха военен персонал от Калифорния до Хаваите, Гуам и Хонолулу. Когато управителният съвет на гражданското въздухоплаване най-сетне, мудно и убийствено бавно, през април 1948 сложи все пак край на борбата за цените, „Орлите“ се оказаха една от малкото оцелели независими компании сред повече от две хиляди подобни предприятия, основани от ветерани след войната.

Фреди примигна, излезе от кедровата гардеробна и се запъти към изхода.

— Продължаваме, господин Лейн, продължаваме — рече тя търпеливо, като изшумоля по дългия хладен коридор в пищните си кринолинови доспехи. Следващата къща, в колониален стил, беше приятна и не пораждаше опасения. Фреди я обходи колкото можеше по-внимателно, докато се мъчеше да си спомни кога точно бе забелязала, че Тони не само се грижи за бара, но и всяка вечер се почерпва добре дори без гости и често — в значителни количества.

От 1946 до 1949 водиха борба да получат сертификат за собствен маршрут. Тази последна и най-важна битка компанията спечели едва преди три месеца, през август 1949; от тринайсетте компании, кандидатствали за сертификати, само четири, освен „Орлите“, не бяха банкрутирали преди деня на победата.

Фреди се чудеше, кога, кога точно през въпросните дълги и напрегнати години, в кой точно миг Тони бе започнал да пие? Отчаяно и сериозно, без тя да разбере?

Не можеше да си спомни, но като че ли за пръв път бе установила, че мъжът й се успокоява и престава да беснее едва след като обърне една дузина чаши. Преди година или преди две той бе останал вкъщи с такъв махмурлук, че не бе в състояние не само да лети, но дори и да отиде до офиса.

Нищо не можеше да промени присъщото му добро държане, но в очите му денем и нощем вече се четеше някакво изнурено обвинение; то придаваше безжизненост на погледа му, потискаше добрия му характер, джентълменската му галантност и чувството му за хумор. Най-лошото беше, че сега, когато жънеха плодовете на своята борба, когато изкупуването на акциите им ги бе направило милионери, Тони продължаваше да пие както и преди, а дали не и повече? „Зарежи това, Фреди, просто го зарежи“, казваше мъжът й винаги щом тя се опиташе да поведе разговор, и нещо в непроницаемите му очи, разядени сякаш твърде дълбоко от спомените, я караше да замълчи.

— Е, госпожо Лонгбридж, какво ще кажете? — попита Хал Лейн.

Фреди свали сакото си и му го подаде, повдигна блузата си в кръста, отвори един от прозорците на колониалната къща, запретна поли до коленете, покатери се върху радиатора, наведе се напред и огледа сградата отвън. Няколко секунди по-късно скочи на пода, размахвайки дълго парче водосточна тръба.

— Целият покрив е отишъл — уточни тя. — А какво остава за прогнилата дървесина, която не мога да видя? Да побързаме, мистър Лейн.

Взе отново сакото си и енергично се отправи към колата, като се опитваше отново да напъха блузата си под колана. След малко буикът спря.

— Това вече е имот мечта, госпожо Лонгбридж. Наскоро е правен цялостен ремонт. Направо мечта.

— Надявам се — въздъхна Фреди и за кой ли път започна огледа. Не беше в английски стил, поне това трябваше да се признае, но прекалено имитираше френска къща. Все пак нейната неприязън към френския стил не беше така силна, както ненавистта на Тони към всички имитации на английския.

— Стълбището — бижу! — рече Лейн. — Имате дъщеря, нали, госпожо Лонгбридж? Представете си само как слиза по него като булка. Този изключителен дом сякаш е строен специално за сватби.

— Ани е само на седем години — уточни Фреди.

— О, в такъв случай да минем ли към всекидневната и мокрия бар…

— Мокър бар! И какво още, господин Лейн?

— В края на краищата живеем в Калифорния, госпожо Лонгбридж. Мокри барове, стаи гардероби, самостоятелни бани, нали всичко това търсим? Не е ли така?

— Щом казвате, господин Лейн. А къде е кухнята? — Фреди пъхна глава във фурната, прегледа хладилника, забеляза, че от умивалника тече вода. — М-м… Отивам да пусна водата в тоалетната. Не си правете труда да идвате.

Тя се върна след три минути.

— Господин Лейн, водопроводната инсталация се нуждае от цялостна подмяна. Да бяхте я извършили, преди да се изрисуват онези стенописи в тоалетната за гости. Боя се, че не ни остава много време.

— Да ви покажа някои нови сгради, госпожо Лонгбридж? — изсумтя посредникът. — Те поне няма да имат строителни недостатъци!

— Съмнявам се. Следвоенното строителство е по-лошо от предвоенното.

Фреди огледа едно копие на баварска ловна хижа, някаква италианска вила и друга сграда във фантастичен мавритански стил; проверяваше методично всички жизненоважни системи, докато Хал Лейн мълчаливо стискаше захвърленото от нея сако. Клиентката сновеше насам-натам, събрала небрежно шумолящите си поли, подритваше, оглеждаше, вдигаше, потупваше и ръчкаше всякакви неща и се усещаше някак странно неспособна да си представи как ще живее в някое от тези места с Тони, Ани, Хелга и все още ненаетата прислуга.

Каквото и да правеше обаче, тъкмо днес Фреди трябваше да избере къща. Остатъка от седмицата щеше да посвети на журналиста от „Лайф“, дошъл от Ню Йорк, за да напише голяма статия за „Орлите“. Репортерите обикновено съсредоточаваха вниманието си върху Фреди — тя се явяваше единствена жена в един мъжки свят, имаше награди от състезания, каскадьорско минало в Холивуд и на всичкото отгоре беше родена Лансел. Питаше се, дали тези идиотщини биха могли да разстройват Тони? Подобна дребнавост не му подхождаше. Или го смущаваше фактът, че вече имаше милиони, без всъщност да е вложил никакви наистина свои пари? Можеше ли да го притеснява подобна техническа подробност? Гордостта никога нямаше да му позволи напълно да се примири с положението и все пак Фреди не вярваше, че сама по себе си тази е причината за неговото пиене.

След като разбраха, че са победили, Джок изчезна за известно време и профука десет хиляди долара на покер — сигурно нарочно бе искал да загуби; Суид отлетя за Тиджуана и се губи цяла седмица; самата тя преброди отдела за поръчки на „Булок“ и си поръча десетина нови рокли и двайсетина чифта обувки… Тони не направи нищо особено. Само се скъта в задния двор и изпразни почти цяла бутилка уиски така вглъбен в чашата си, че дори Ани не успя да привлече вниманието му.

Тогава и Фреди излезе, наля си пиене и се отпусна в шезлонга близо до него; от време на време го поглеждаше крадешком, без той да я забележи, потънал в дълбока тъга, впил поглед в дългия залез на горещата августовска вечер. Хубавото му издължено лице излъчваше, както винаги, благородство, никаква калифорнийска волност не нарушаваше неговите британски черти, но се беше променило нещо съществено. Когато Фреди го срещна за пръв път, Тони бе безспорен въздушен ас в един критичен за съществуването на света момент. Ако не бяха пилотите на Кралските военновъздушни сили като Тони, Хитлер сигурно щеше да спечели войната. В онова време никой от тях не мислеше исторически, бяха прекалено заети с всекидневното си оцеляване, и все пак Тони олицетворяваше същността на чистата смелост, радостта от воинското умение и от безстрашното господство в небесата; беше отдаден на велик, опасен и поет с желание дълг.

А сега? Някаква жизненоважна част в душата му се беше прекършила, усещането за ясна цел бе изчезнало и явно нищо не можеше да ги замени. Той беше роден боец, но не виждаше противник — гладиатор без оръжие, командир без войници. Фреди се чудеше, дали просто тя е прекалено романтична, или съпругът й наистина още си спомня как славно е водил полка си в сражение? Дали в живота му някога е имало равностойна величина на огромното упоение през онези героични години? Той не говореше за това дори с Джок, за разлика от десетките военни пилоти, които с трепет описваха преживените от тях въздушни битки.

Не изпитваше ли носталгия по семейството си, останало в Кент? През 1949 година Англия все още не беше се съвзела достатъчно, за да позволява на поданиците си да пътуват в чужбина освен по работа. Тони не беше виждал родителите, братята и сестрите си повече от три години. Не беше ли възможно да е умислен заради децата, които нямаха? Фреди не можеше да си намери място, като гледаше безизразното му лице, мътните му очи, притъпения му поглед, вялата отпуснатост на хубавите му устни. Над какво ли разсъждаваше Антъни?… Но той бе пил толкова много, че й бе невъзможно да разбере.

Тя нямаше още трийсет; сега, когато бъдещето на „Орлите“ най-сетне бе сигурно, можеха да се опитат да създадат семейство, каквото Тони винаги бе искал. Най-сетне можеше да си позволи да имат второ дете, дори — няколко деца. За първи път от деня, когато бе решила да запази училището за летци на Мак до неговото завръщане, не се нуждаеха от помощта й. Можеше да се превърне в онова тъй чуждо на природата й същество — дама, която не работи.

Делфин и Арман имаха момчета близнаци и трети син и въпреки това Делфин си остана водещата филмова звезда във Франция. Децата не означаваха край на кариерата.

Но за да забременееш, трябва да се любиш. А тя и Тони не се бяха любили месеци. Много месеци. Толкова много, че не се осмеляваше да ги брои. Преместването в новата къща щеше ли да промени нещо? Може би мъничката претъпкана спалня им беше омръзнала и затова той всяка вечер заспиваше толкова бързо, нямаше време дори за целувка за лека нощ; целувката би довела до нещо повече? Или от пиенето? Дали пък по време на някой от многото товарни полети не бе срещнал друга жена?

Изневярата не беше правилният отговор. Тони отсъстваше, ала не по начин, който можеше да я накара да се усъмни за връзка с друга. Освен ако не проявяваше наивност? Или пък, без да разбере, беше станала непривлекателна за него? Тони не пропускаше да забележи всяка от новите й рокли, тъй женствени и романтични, тъй сложни и изтънчени в своята съблазнителност, и говореше за тях с меко, кавалерско възхищение, от което й се искаше да заплаче или да го удари, защото то съдържаше цялото бавно и безстрастно разпадане на съвместния им живот. Не можеше да си обясни липсата му на желание да се любят с камбановидните поли, скриващи краката й до глезена. Проблемът предхождаше деня, в който бе започнала да си купува дрехи Диор.

Ако съществуваше и най-малката вероятност един нов дом да възвърне близостта им, тя трябваше да се вкопчи в нея.

— Спрете тук! — възбудено извика Фреди на посредника. — При знака „Продава се“.

Мъжът спря колата до тротоара.

— Тази къща я няма в списъците ми — възрази спътникът й. — Боя се, че не можем да влезем. Госпожо Лонгбридж, това е просто… къща, не е имение или някакъв забележителен имот… просто обикновена… е, къща… голяма, разбира се, но нищо изключително. Има хубава градина, макар че вижте колко е занемарена. Не бих ви препоръчал да влагате пари точно в този район. Сравнително добър е, само че е твърде западнал. Сигурен съм, че мога да ви покажа нещо много по-подходящо, жилище, което отговаря на положението ви в обществото. Тази… тази къща е строена толкова отдавна, че сигурно няма дори мокър бар!

Фреди спря и от разстояние погледа къщата няколко минути, за да провери състоянието й.

— Взимам я — рече тя. — Обадете ми се утре за цената. Разбира се, ще направя и свое предложение, но смятам да я купя.

— Госпожо Лонгбридж, вие дори не влязохте вътре!

— Знам как изглежда — прекъсна го Фреди. — Отрасла съм в нея.

21.

— Госпожице Кели, свържете ме с агенцията по труда — нареди Бруно на секретарката, когато влезе в кабинета си в Бийчам Мъркънтайл Тръст, мощна частна инвестиционна банка, здраво установена в Ню Йорк повече от сто години.

— Да, господине. Ето съобщенията за вас, пощата е на бюрото ви.

Бруно й подаде палтото си, за да го закачи в гардероба. В този ранен декемврийски ден на 1949 в Манхатън беше ветровито и студено, но Бруно идваше пеша от къщата си в Сатън Плейс при всякакво време, стига да не валеше проливен дъжд. Беше на трийсет и четири години и важният му пост в банката налагаше често да отменя ежедневната си игра на скуош заради делови обеди. Разходката от 57-а улица в Ийст Ривър до Уол Стрийт му осигуряваше поне малко физическо упражнение.

— Госпожа Макайвър е на телефона, господине!

— Добро утро, виконт Дьо Лансел. Какво мога да направя за вас? — с оптимистична нотка в гласа попита собственичката на най-скъпата агенция за домашна прислуга в Манхатън.

— Госпожа Макайвър, пратете ми други хора за събеседване. Икономи, готвачи и камериери.

— Господине, само преди две седмици ви изпратих най-добрите, които успях да намеря. Никой ли не ви задоволи?

— Нито един от тях не би могъл да си намери работа в Париж. Постарайте се малко повече, госпожа Макайвър.

— Виконт Дьо Лансел, уверявам ви, че лично съм настанявала тези хора на места, където са оставали с години. С радост бих приела всеки един от предложените да работи в собствения ми дом.

— А според мен те не са достатъчно добри. Опитайте отново.

— Ще направя за вас всичко, което мога, господине. Макар да не е лесно. Ще се заема с въпроса веднага и ще се обадя на госпожица Кели да организира събеседването!

— Направете го. — Бруно рязко окачи слушалката. На другия край на линията Нанси Макайвър нежно се усмихна на телефона. Ако всичките й клиенти бяха така налудничаво претенциозни като този французин, нейната агенция от златна мина щеше да се превърне в платинена. Всеки път, когато Бруно дьо Лансел имаше проблем с някого от прислугата, тя получаваше комисиона, за да му намери нов човек, а никой не се задържаше у виконта повече от два месеца. При това той нямаше избор — никоя сродна агенция в Ню Йорк не предоставяше такава изключителна прислуга — каймака на домашните помощнички, на перачките и икономите. Хората, предлагани от нея, и семействата, където ги настаняваше, представляваха една луксозна общност, която периодически се придвижваше от Манхатън до Сий Айлънд и Палм Бийч, до Саратога и Саутхемптъп в зависимост от сезона.

— Джени, Лансел отново вилнее — сподели Нанси жизнерадостно с помощничката си.

— Какво му става? Това е най-трудният човек в града. Никой от клиентите ни не ни създава толкова грижи, колкото този ерген.

— Кой знае? Впрочем, Джени, помни: няма ли оборот, ние не печелим. Дай ми, моля те, досието му.

— При него вече са били почти всички хора, с които разполагаме. Колко пъти ще остъргваме казана заради капризите му? — негодуваше Джени, докато изваждаше издутата папка.

— Дори да му изпратя сътрудници, които вече е уволнил, той пак няма да забележи. Къщата му е като хан. Когато един клиент не може да задържи добрата си прислуга, проблемът е негов, не твой. Това е златното правило в нашата работа. Никога не го забравяй.

— Не, чудя се само, що за човек е той всъщност?

— Сигурна съм, че не би искала да знаеш. — Нанси Макайвър презрително вдигна рамене. — Въпросът е, за какво толкова се мисли?

— Бруно дьо Лансел! Марджори, предложението ти е направо смешно! — Синтия Бомонт изгледа учудено секретарката си.

— Помислих, че след като Лари Бел в последната минута съобщава, че няма да дойде на вечерята, струва си да опитаме — отвърна Марджори Стикли.

— Проклетникът Лари Бел! Едно възпалено гърло не е никакво извинение. Толкова ли му коства едно мъничко усилие? Как си въобразява, че ще намеря друг човек за толкова кратко време? Никой нямаше да забележи — не съм имала намерение да надничам в идиотското му гърло!

— Може би се страхува да не зарази някого — предположи Марджори, докато работодателката й, Синтия Бомонт, разярено кръстосваше всекидневната си и гледаше ядосано проваления план на местата за грижливо подготвената от нея тържествена вечеря.

— Не и той! Би заразил хората с проказа, ако знаеше, че няма да разберат. Безпокои се за собственото си драгоценно здраве този себелюбив обесник. Какво го е грижа него за моята вечеря?

— О, госпожа Бомонт, знаете, че партито ви ще бъде върхът на сезона — отвърна Марджори колкото можеше по-успокоително. След дълги години работа като секретарка на някои от най-известните дами в Ню Йорк тя бе наясно, че нищо не можеше да разстрои така една крайно изискана и сигурна в себе си жена, както непредвидения отказ на някой от поканените. В такъв момент оставаше ужасната принуда да настаниш край масата две жени една до друга, макар че според личното мнение на Марджори, мъжете не допринасяха кой знае колко за веселието и очарованието на светските събирания; те просто се облягаха на столовете си и чакаха да бъдат забавлявани, докато една жива и интересна жена напълно заслужаваше вечерята.

— Какво да правя, Марджори? Какво да правя? Истинска катастрофа. Остават ни само няколко часа. Мислиш ли, че Тим Блек би могъл — не, той току-що обяви годежа си. Задраскай го изобщо от списъка ми, и бездруго никога не ми е бил приятен. Защо ли? Няма значение, заклех се вече да не го каня, откакто започна да пие така отвратително и на последната вечеря обиди госпожа Астор. О, защо ли изобщо се опитвам да организирам тържествено парти през декември? Досега трябваше да разбера, че от Деня на благодарността до Нова година не може да намериш и едничък що-годе представителен мъж, който има свободна вечер.

— Но тържеството е по случай рождения ден на господин Бомонт — възрази секретарката.

— Е, догодина просто ще трябва да си промени рождения ден. Не мога да преживея този ад отново. Хайде, Марджори, измисли нещо!

— Отивам в кабинета си и ще телефонирам на всяко живо същество от мъжки пол в списъка ви за спешни случаи.

— Опитай с всичките ни лекари, със зъболекаря — също. Лично ще се обадя на Джеймс младши в Принстън.

— Госпожа Бомонт, точно сега са последните му изпити.

— Би могъл да направи една малка жертва за майка си, нали? Направо е подлудяващо — да имаш петима синове и четирима да са се оженили веднага след колежа. Какъв е смисълът? Защо съм раждала тези неблагодарници? Помисли си само, ако не бяха женени. Щях да разполагам с четиримата най-привлекателни млади джентълмени в града — петимата, след като и Джеймс младши завърши. Ала не, нито един от тях не си направи труда да помисли за мен и за моите проблеми. Неблагодарници! Грижат се единствено за собственото си щастие. Днес на младите хора им липсва чувство за дълг, за традиция, за семейство. Късмет е, че нямаш деца, Марджори. Спестени са ти много болки.

— Може би бих искала да имам момиче, госпожа Бомонт.

— Сама жена? Опазил те Бог. Ще гледам да се облека, докато телефонираш.

— Все пак да опитам с Бруно дьо Лансел?

— Марджори! Как бих могла да го каня в последната минута! Та аз възнамерявам да организирам вечеря само за него! Едно мога да кажа за Бруно дьо Лансел — никога не би отменил гостуването си в последната минута, стига да не е на смъртно легло. Прекалено добре възпитан е дори да си го помисли. Държи се великолепно.

— Госпожа Бомонт, вие ме помолихте да измисля нещо.

— Да измислите нещо разумно. Освен това той ще се засегне, че го каним на мястото на някой, който е отпаднал.

— Идвал е толкова често у вас, сигурно ще влезе в положението ви. Всеки добър приятел би го направил. Не виждам нищо нередно.

— Бруно дьо Лансел не е от тези приятели. Ако беше американец, щях да се съглася, но ти знаеш колко… студен… е той. Мисля, че и сега го познавам толкова, колкото при първата ни среща. Великолепното му държане не му позволява да говори за себе си. Не бива обаче да отречеш, че изглежда наистина божествено, че е много, много богат и неженен — освен това има титла, тъй че може да си позволи да е необщителен като сфинкс, недостъпен като папата, официален като английската кралица… чакай малко… папата… може би кардинал Снелман? Какво мислиш, Марджори?

— Кардиналът, и то в последната минута?… Не, струва ми се, че няма да стане, госпожа Бомонт.

— О, сигурно си права — въздъхна Синтия Бомонт с раздразнение, ала в себе си трябваше да признае — Марджори Стикли беше страхотно добра тъкмо в тези малки нюанси. Струваше си да имаш най-подготвената секретарка в града, макар че й се плащаше двойно повече, отколкото на която и да е друга. Дори кардиналът да беше свободен — а тя би се обзаложила, че е свободен, — присъствието му някак нямаше да е подходящо.

Марджори се върна триумфално тъкмо когато Синтия Бомонт излезе от банята си и започна да се гримира.

— Имате Бруно дьо Лансел. Отговори, че ще дойде с удоволствие.

— Фантастично! Ти си истинско съкровище! Спаси вечерята ми. Какво му каза? Как точно го покани?

— О, госпожо Бомонт, това си е моя тайна. Сега трябва да отида при цветаря и да го предупредя, че след няколко минути сте при него, иначе няма да му издържат нервите.

Докато вървеше по коридора към трапезарията, секретарката си мислеше за своето златно правило: Най-лошо е, когато някой ти отговори: „Не, благодаря“. Тя бе направила задоволителна кариера и твърде добри спестявания, водейки телефонните разговори, които нейните работодателки отбягваха да провеждат лично. О, понякога тя почти ги съжаляваше тези жени от висшето общество. Ала не често. Колкото до Бруно дьо Лансел, репутацията му на надменен и резервиран човек караше толкова много дами да се боят от него, че Марджори можеше да се обзаложи — вечерта му е свободна. Щом иска, нека е сноб, обществото разбира това, но защо трябва да се държи снобски с хора, които са точно толкова добри, колкото и той. За какъв се мислеше в края на краищата?

Петък следобед Бруно си тръгна от банката рано и се отправи към Дж. М. Кидър за четвъртата проба на новото сако за езда; беше го поръчал преди месеци.

— Значи ще ходите на лов в Мейн Лайн, виконт Дьо Лансел? — попита учтиво Алънсби, отколешният главен шивач.

Бруно измърмори нещо уклончиво. Не разбираше от къде на къде един шивач си позволяваше да се интересува от неговите пътувания.

— Грижим се за много господа от Мейн Лайн. Винаги сме го правили. Всички ми казват, че там се ловува добре.

Бруно изсумтя. Ако се смяташе за добър лов да излизаш със сбирщина от надути и скучни борсови агенти, адвокати и бизнесмени от най-досадните слоеве, хора, които нямаха понятие от благородството на този спорт и никога не бяха преследвали дивеч цял ден в собствените си земи, то тогава трябваше да приеме твърденията на този глупак. За съжаление не можеше да се организира нищо по-добро на няколко часа път от Ню Йорк, а животът без лов беше немислим.

— Алънсби, яката пак не е изрязана както трябва.

— Хайде, хайде, господине, поправих я след последната ви проба. Това е съвсем ново парче плат. Вижте колко добре обгръща врата ви.

Бруно размърда врата си назад-напред и извъртя глава наляво и надясно.

— Не, не става. Просто не става. Отпорете я и започнете отначало. — Той се изхлузи от сакото и го захвърли на стола. — Обадете се на секретарката ми, щом сте готов за нова проба.

— Да, господине — съгласи се Алънсби. Докато отнасяше сакото, шивачът си мислеше за своето златно правило: само определен тип хора си изкарват яда на шивача си, а за такива не си струва да се тревожиш. Французинът, изглежда, си въобразяваше, че титлата му означава нещо тук — можеше да прави толкова проби, колкото си иска. Те се включваха в цената на сакото от самото начало. Старата фирма бе надживяла поколения трудни клиенти, макар че може би никой от тях не бе имал толкова хубав торс. Й Алънсби заключи с презрение, че би било удоволствие да се шие за него, ако не беше такова копеле. За какъв, по дяволите, се мислеше той?

Бруно погледна часовника си. Оставаха му почти два часа, преди да започне да се облича за вечерята. Съвсем наблизо го очакваше жена, свита пред запалената камина с гордата грация на рядка и скъпа котка. В салона щеше да се носи тиха музика, а на лицето й с нацупени пъпни устни, привличащи окото като варварски орнамент, щеше да е изписано нетърпение. Тя беше лениво лъстива, със сочна, обилна плът, с големи тъмнокафяви зърна, с уста, която по-скоро смуче, отколкото приказва, и със заоблен задник, чийто овал те предизвиква към едно сладостно наказание, в което Бруно бе така опитен. Тази жена имаше настойчиви, порочни, изобретателни ръце. Една от първите дами в града, почти четиридесетгодишна и с огромно собствено богатство, тя му принадлежеше вече три месеца.

Бруно си мислеше, че в същата тази минута жената е готова да му позволи да направи с нея всичко, каквото му се искаше; беше й се обадил предварително, за да й обясни с най-големи подробности как точно да се гали, преди той да дойде. Виждаше как е разтворила бедра и се докосва леко с влажните и опитни пръсти, които ближе. Знаеше, че ще се протяга неспокойно и ще хапе устни, за да не стигне до прибързан оргазъм.

Ако влезеше в онази стая и се проснеше на дивана, ако кажеше, че е уморен и не иска нищо повече, освен тя да наведе глава над него и бавно да го задоволи само с широката си, очакваща уста, жената щеше да го направи. Ако легнеше на дивана, без да я докосва, и й се оставеше просто да го възбуди с умните си ръце, а след това й кажеше да го възседне и го вкара в тялото си, ако й заповядаше грубо да се надига и снижава, докато получи облекчението, за което е дошъл при нея, тя щеше безмълвно да се подчини. Ако й кажеше да легне на килима, да запретне пола, да вдигне колене и да разтвори краката си за него, ако после проникнеше в черната бездна и я обладаеше бързо и егоистично като някой хлапак, щеше да е благодарна. Ако й кажеше да остане на стола си, а той се изправеше пред нея, разкопчаеше панталона си и напъхаше члена си в устата й, тя щеше да му достави несравнимо удоволствие, без да се възпротиви. Ако просто приседнеше встрани като зрител и й кажеше да се докосва, докато почне да се гърчи от удоволствие, тя щеше да се подчини.

Тя беше такава жена. Беше на възрастта, която Бруно винаги бе предпочитал. Знаеше какво иска, а то се свеждаше до сладката подробност да се отнасят с нея като с уличница. Никога друг мъж в Ню Йорк не се бе осмелявал да се държи с нея така, както Бруно, а той съвсем скоро бе започнал да й причинява всичките унижения, за които тя копнееше. Беше просто от неговата кръвна група.

В крайна сметка Бруно реши да не отива в уханната стая, където жената го очакваше, и се отправи към дома си, завладян от мисълта, че може да предскаже всяко нейно тайно желание. За него тук нямаше нищо ново. Вече почти достигнал възрастта на тези опитни жени, които винаги бе предпочитал, с всяка изминала година за него ставаше все по-трудно да открие онази, чиито най-интимни и най-срамни желания да не са банални истории. Рядко му се случваше нова жена да го възбужда дълго време. Особено някоя от висшето общество в Ню Йорк — техните предпочитания в секса често бяха така еднообразни и обикновени, лишени от странични сюжети, от тъмните и похотливи сценарии, каквито можеха да се открият сред парижанките.

Да, Бруно ги обвиняваше, тези богати и бляскави американки — тяхното идеално, чисто, излъскано, хигиенично въображение не пораждаше желание у него. Той не усещаше приятното помръдване в слабините при мисълта за онази, която го очакваше в същата тази минута: страстна, алчна и влажна. Завиждаше й за възбудата. Довечера, щом разбереше, че негова милост няма да дойде, тя щеше да намери начин да се освободи от похотта, изпълнила я след телефонното му обаждане. Имаше късмет — с часове щеше да се наслаждава на пареща възбуда, часове, които за него бяха лишени от всякакво очакване, тъй както и целият му ден и, разбира се, предстоящата, напълно предсказуема вечеря.

Питаше се какво ли може да очаква в този град, вървейки, без да вижда, по празничните коледни улици на Ню Йорк, където в хапещия въздух прозвъняваха десетки обещания — поне за него; където ярко осветените витрини се надпреварваха да привлекат вниманието и на всеки ъгъл кипеше енергия и жизненост — но не за него.

Ню Йорк. Грозен, грозен град, без чар, без човечност, без история. Зданията бяха твърде високи или твърде ниски и във всеки случай твърде нови. Пропорциите им — безинтересни, неправилни, тромави. Улиците — твърде прави, твърде тесни, твърде еднакви; мрежа, изтъкана от скука. Нямаше дървета — дори отсрещното подобие на парк бе ограничено в рамките на строг правоъгълник; нямаше скрити дворове, неочаквани глухи улички, нито онези местенца, където зад някой ъгъл спираш, замрял пред силата на неочаквана гледка. Липсваше така нужната извивка на речния бряг, без която всеки градски пейзаж приличаше на полужив. Хора с претенции за стил и изисканост се задоволяваха да живеят в апартаментите на тъмната, прекалено широка улица, наречена Парк Авеню; там всеки любопитен можеше да наднича в прозорците им.

Ами обществото на Ню Йорк! Съвършено отражение на града, твърде шумно, твърде безвкусно и вятърничаво, без чар и без история, отворено за всеки, който можеше да си плати входната такса. То никога нямаше да разбере и да отдаде нужното внимание на произхода, на наследствеността. По никакъв начин Бруно не можеше да свърже този странен конгломерат с думата аристокрация. Питаше се, дали някоя от неговите тъй загрижени хайлайфни дами има поне малка представа, какво точно мисли той за тях? Вероятно не — бяха прекалено глупави, за да предполагат пълното му презрение, а собствените му маниери твърде безупречни, за да го намекват. Така или иначе — налагаше се да общува с тези особи. Френската колония се състоеше от фризьорки и оберкелнери.

Единственото преимущество на Ню Йорк бе това, че не е европейски град. Как да понесеш живота във второкласните, погълнати от себе си и в същото време лъхащи на провинциализъм Рим или Мадрид, когато Париж, само на няколко часа път, е недостъпен за теб? Тук, в това напълно стерилно изгнание, ако не друго, то поне главната тема бяха парите, а парите, за разлика от секса, никога нямаше да престанат да го очароват, нямаше да станат предсказуеми и безвкусни, печеленето им — безинтересно. Трупаше все повече и повече капитали и не се питаше с каква цел, макар че тук не можеше да си осигури дори един приличен камериер. Впрочем парите бяха истинско благо сами по себе си.

Докато се приближаваше към къщата си, където не приемаше никого, макар че я бе устроил точно като тази на Рю дьо Лил, Бруно се чудеше дали има писмо от Жан.

Икономката на Валмон му беше останала вярна. Пишеше редовно от Еперне — живееше там, след като бе престанала да работи, съобщаваше му вестите от семейството и той не пропускаше да й отговори, понеже само чрез нея научаваше какво става в Шампан. Пол дьо Лансел беше на шейсет и четири години, а Лансел живееха дълго. Баба му и дядо му починаха над осемдесетте. Но и на хора от род с такъв добър ген можеше винаги да се случи нещо — катастрофа, падане от кон, някакво възпаление, дори подхлъзване в банята. Можеше да ги порази внезапна болест. Чичо му Гийом бе умрял сравнително млад.

Да, той беше убеден, че скоро — ако не днес, то съвсем в недалечно бъдеще, защото да мисли иначе би го довело до лудост — ще дойде скръбното писмо от Жан, което ще му върне живота.

В един петъчен следобед на март 1950 Фреди седна на бюрото на Тони и го погледна с надежда.

— Тони, хайде да излезем с колата. Джок и Суид са се залепили за бюрата си, няма смисъл всички шефове да са тук едновременно. Денят е толкова хубав.

Тони вдигна поглед от търговската книга, над която се мръщеше, когато жена му бе влязла в кабинета.

— С колата? Къде? Какво природно чудо те мами? Изумителната гледка от надписа на Холивуд? Равните бежови пясъци на Санта Моника? Не искаш ли всъщност да кажеш, че ти се лети с новата Бонанза? Не искаш ли всъщност да се разходим със самолет, а не с кола?

— Не, искам да се разходя с кола — рече търпеливо Фреди. Той беше в отвратително настроение. Дали беше прекалил с уиски, или го владееше просто поредното неразположение? — Хайде, ще свалим гюрука на колата. Умирам да се измъкна от това място. Вече не е така весело, всичко си тече гладко, работата върви добре. Хайде, скъпи, ела.

Тони въздъхна неохотно, ала стана и я последва към паркинга пред новата им административна сграда на летището Бърбанк. Седеше в купето равнодушно, докато тя подкара през долината Сан Фернандо и хълмовете към квартала Лос Фелиз.

Фреди мина по някаква сякаш случайно избрана от нея улица и спря пред една къща на върха на хълма — типична калифорнийска версия на испанска хасиенда. Това бе онази стара, малко неугледна къща, с балкони и два двора, купена от Фреди през ноември, преди по-малко от пет месеца. Още на следващия ден беше сключила договор с предприемач, чиито хора започнаха работа на две смени, за да приведат имота в идеално състояние; декораторът се трудеше от сутрин до вечер по обзавеждането. Старите портокалови дървета край алеята ухаеха приятно — озеленителят беше подрязал всяко дърво, бе прекопал и наторил занемарената почва, засадил лехи с английски иглики и дребни лилави теменужки, градината бе възстановена така както Фреди я помнеше. Жълтите, бели и тъмнорубинени лица на теменужките бяха примесени с малките сини точици на безбройните незабравки; след месец щяха да цъфнат розовите храсти — пъпките им вече бяха набъбнали; зеленееше новопосадената трева. Къщата бе изцяло пребоядисана, покривът с червени керемиди — в идеално състояние. Фреди изгаси двигателя.

— Мислех, че искаш да се разходим — рече Тони. — Не сме пътували и петнайсет минути.

— Харесва ли ти тази къща? — попита тя.

— Всъщност да. Този вид къща вероятно е единственият, който изглежда на място в Калифорния. Знаеш, че винаги съм го казвал.

— Имаме нужда от нова къща, нали?

— Не бих могъл да не се съглася.

— Например като тази тук? — продължи Фреди настойчиво.

— Значи ли това, че вече си я купила? — Тони погледна лицето й. Тя бе навела очи, за да скрие изражението си, ала зачервените й страни и пресиленото безразличие на винаги живото й лице издаваха отговора. — Наистина е много хубава и, предполагам, в добро състояние — продължи Тони. — Всичко е изрядно, от горе до долу. Системите работят, домът е проверен и готов за живеене.

— Не си изненадан! — Фреди се почувства глупаво и радостта й започна да се стопява. Всеки ден тя наглеждаше работата по къщата, караше се и придумваше, заплашваше и флиртуваше безсрамно, докато накрая всичко бе направено точно според изискванията й.

— Е, ако говорим направо, как бих могъл да съм изненадан? — отвърна Тони. — Сега, когато сме дяволски богати, новата къща беше просто въпрос на време. Ти обичаш да уреждаш нещата, нали, Фреди? — В гласа му се появи внезапна нежност, която й прозвуча като чужда нота в обичана мелодия. Този наистина нежен мъж никога преди не й бе говорил така. В нежността му имаше нещо ново, нещо насилено, сякаш скриваше друго чувство, което Фреди не можеше да определи.

— Дори и да не си изненадан — помъчи се да скрие тя детското си разочарование, — не умираш ли от любопитство да видиш как изглежда отвътре?

— Убеден съм, че е прекрасна. И знам, че ще ме разведеш из нея, така че давай. — Тони излезе от колата и се запъти към входната врата.

Фреди неведнъж си беше представяла как Тони приема новото им жилище, как се радва на новото ежедневие и на новите възможности за спокоен живот; безразличието и меланхоличната му реакция сякаш я попариха. А може би е махмурлия и всъщност се държи мило, доколкото е възможно човек да бъде мил, когато го измъчва ужасно главоболие и е с пресъхнала уста. Нямаше как да разбере. Той издържаше на пиене и видът му винаги лъжеше. Понякога установяваше колко пиян е бил едва след като изтрезнееше.

Фреди го разведе из всички стаи на къщата. Навсякъде имаше саксии с палми и цветя. Подът, облицован с мексиканска теракота, бе покрит с килими в меки тонове. Красивите, но прости мебели разкриваха същинското значение на думата „уют“. Тъканите бяха от памук, рисувани на ръка, в непретенциозни цветове. Стаите имаха много прозорци и човек можеше да прекара часове, спокойно съзерцавайки промените на светлината. И все пак, независимо от размерите на стаите и високите тавани, къщата изглеждаше някак скромна; това бе жилище, в което всеки мъж, както и всяка жена можеха да се чувстват у дома си.

Тони спираше на прага на поредното помещение и измърморваше: „Очарователно, наистина очарователно“, докато не й се прииска да го удари. Държеше се като добре възпитан посетител, а не като човек, за първи път влязъл в собствената си къща. Не прояви дори елементарно любопитство, не надникна нито в един гардероб, не дръпна нито едно чекмедже. „Очарователно!“ Тя не беше купила и ремонтирала тази къща, за да го очарова, а да го направи щастлив. Или поне — по-щастлив.

— Къде е барът? — попита Тони, когато най-после седнаха във всекидневната.

— Там! — Фреди посочи дългата, гостоприемно подредена маса с кристални чаши, пъстра редица от бутилки, стъкленици с ядки и маслини, и една сребърна купа, пълна с лимони.

— Откъде се взима лед? — Тони веднага се зае да си налива уиски.

— От кухнята — отвърна Фреди и насилено се усмихна. — Но ти, скъпи, не слагаш лед, нали, така че ще трябва да го правим само когато имаме гости. — Чувстваше се като продавачка, която пробутва стоката си на капризен клиент.

Тони изпи уискито на един дъх и си наля повторно.

— Искаш ли една капка?

— Да. Като твоето. Наздраве — рече тя и седна от другата страна на масата.

Той вдигна едва-едва чашата си в почти незабележим поздрав, но иначе мълчаливо изпразни половината.

Настъпи неловка тишина. Фреди се взираше в съдържанието на тежката си кристална чаша, на дъното й сякаш се поклащаха чаени листенца. Нервно допи уискито. Може би пък Антъни се опитваше да усети къщата, просто я оставя да се просмуква през порите му? Сигурно е много по-изненадан, отколкото дава вид, и не знае какво да каже?

— Тони, нали не смяташ, че е прекалено голяма? — попита тя, за да прекъсне мълчанието. — Когато имаме повече деца, когато се забавляваме и каним гости и после, когато децата започнат да водят у дома своите приятели, тя изобщо няма да изглежда толкова грамадна, както сега, когато тук седим само двамата с теб.

— Значи вече си планирала всичко, така ли? Истинско чудо си, Фреди? Сигурно вече си изпратила и поканите за освещаването на къщата?

Фреди усети как настръхва. Какво му ставаше? Защо беше това неодобрение? За какво я обвиняваше?

— Разбира се, че не съм изпратила покани — отвърна тя колкото можеше по-спокойно, преструвайки се, че не забелязва тона му. — Къщата беше завършена едва вчера. Боята още не е изсъхнала. Нима не мога да си помечтая малко за бъдещето? Да ти налея ли още?

— Не, благодаря.

— Моля? — Фреди почти се сепна.

— Трябва да съм трезвен — поясни Тони и кръвта й се смрази: сега гласът му беше наистина леден, сякаш мъжът й с мъка сдържаше гнева си.

— Трезвен?

— Трезвен и хладен като камък. Което се случва рядко, както може би си забелязала. Надявах се, че мога да го направя и пиян, но излиза, че нямам пиянска смелост. Особено за това.

— Това? Не ти ли харесва къщата? Да не би да се опитваш да ми кажеш, че не искаш да живееш в нея?

— Къщата е много хубава. Но случайно тя е точно от онези неща, които аз не мога да понасям, щом ти ги вършиш! Ето една къща за теб, Тони, напълно готова да се нанесеш. Ето ти бъдеще, Тони, събирания, гости, голямо семейство, о, толкова весело ще ти бъде. Ето работа за теб, Тони, можеш да се наричаш вицепрезидент, ето ти милиони долари, Тони, ето ти целия шибан живот, Тони, на сребърен поднос! Фреди ще ти го поднесе! — Той вдигна чашата си и я запрати срещу камината. — Господи, Фреди, твоите днешни мечти са утрешна реалност! Щом поискаш нещо, не можеш да се спреш, докато не го получиш. Сама. Аз съм между другото, аз съм шибаният принц-консорт! Ние не сме един за друг, Фреди! Трябваше да ти го кажа отдавна, много отдавна. Трябва да съм трезвен, за да го изрека… Изобщо не сме един за друг. Искам да сложа край на този брак. Искам развод. Не мога повече да съм твой съпруг.

Грубостта в гласа му я зашемети почти толкова, колкото и смисълът на думите му. Почувства се като агонизиращо и отчаяно животно, готово да си прегризе лапата, за да се освободи от капана.

— Ти си луд! Ти си пиян! Баламосваш ме, че не си пил. Сигурно пиеш, откакто си се събудил, копеле! — Фреди слушаше думите си, сякаш идваха някъде отдалече. — Ако можеше да се чуеш, щеше да се засрамиш.

— Срам ме е. Срам ме е от години. Почти съм свикнал, но, слава богу, не докрай. Виж, Фреди, само ме чуй, изслушай ме. Няма значение дали мислиш, че съм пиян или трезвен. Не е там въпросът. Истината е, че ти пое в свои ръце живота ни от мига, в който се преселихме тук преди пет години. Дяволски скоро ти стана единственият важен човек. Беше неудържима, непобедима. А аз бях безпомощен. Без теб за няколко месеца щяхме да се разорим и да се върнем в Англия. Ти създаде „Орлите“. Джок и аз нямаше да се справим сами. Ти имаше нужда от Суид, но никой нямаше нужда от мен. Не допринесох с нищичко, освен че летях с товарите — всеки пилот можеше да го свърши. Бях свръхбагаж от самото начало, а ти…

— Тони, престани! Как може да си така ужасно нечестен? Нямаше да се справя през всичките тези години без теб, никога нямаше да събера смелост, да устискам, когато беше дяволски тежко…

— Глупости! Нямаше да се предадеш, щеше да намериш начин да оцелееш! Залъгвах се, че имаш нужда от мен… Че Ани има нужда от мен. Само това ме караше да не виждам истината… това, и пиенето. Сега, когато успяхме, нямам вече никакво извинение, няма с какво да се залъгвам. Голямата битка приключи. Не се опитвай да ми внушиш, че някога ще спреш да ръководиш нещата. Не ти е в природата. Не мога да се състезавам с теб и не искам да живея така. Погубвам се, Фреди. Не ми е останало капка самоуважение! Разбираш ли какво значи това?

— Тони, чуй ме, ще се върна с теб в Англия, ще спра да работя, ще заживеем като преди, само дето сега ще имаме пари. Нали помниш: моето идване в Щатите беше само експеримент, никой не е казвал, че ще е завинаги… — Фреди се стараеше да говори свързано; не беше възможно той да мисли всичко онова, дето го наговори; ако запазеше спокойствие, ако поговореше с него разумно…

— Бедната малка Фреди. Ти наистина вярваш, че можеш да оправиш нещата, нали? Дори да промениш характера си? Искрено ли мислиш, че отново можеш да играеш ролята на провинциална аристократка? Тогава беше толкова нещастна, макар че се справяше дяволски добре, докато нямахме друга възможност, а аз дори не се сещах какво ти струва това. Сега? Не! Може ли състезателен кон в най-добра форма да се преструва, че предпочита да тегли каруца по селски път? Не се ли чу какво каза току-що — „моето идване в Щатите беше само експеримент“. Твоят дом наистина е тук, в Калифорния, както моят дом е имението Лонгбридж. Ужасно ми липсва, Фреди. Дъждът и всичко останало. Ние — ти и аз — не сме виновни. Никой от нас не е способен да бъде щастлив извън родината си. Ти си прекалено американка, аз съм прекалено англичанин. Бракът ни е бил обречен от самото начало. Ако не бяхме дошли в Калифорния, ти нямаше да можеш да продължиш да живееш в Англия, без да потиснеш онези свои черти, които правеха от теб… момичето, обичаното от мен момиче.

— Но… но… къде сбъркахме? — попита Фреди. Тя с болка разбра, че Тони е трезвен, ала дори и в силната си мъка не можеше да отрече — годините й на провинциална аристократка напомняха лоша шега. Трябваше да има думи, които да обяснят това, думи, способни да ги върнат към началото и да им позволят да започнат отново, думи — да спрат този кошмар, да го променят, да го направят недействителен. — Кажи ми, Тони, моля те, о, моля те, кажи ми!

— Когато се оженихме, не се познавахме добре — продължи Тони. — Не помниш ли — всичко, за което говорехме, когато не се любехме, беше летенето и сраженията? Играехме една и съща игра, ти и аз, имахме едни и същи страсти. Обичах боеца в теб, но можех ли да предположа, че когато войната свърши, пак ще се втурнеш в бой? Ще се втурнеш да управляваш света? Не знаех що за човек си всъщност, преди да основем „Орлите“. Възхищавам ти се, Фреди, винаги съм ти се възхищавал, ала не си жената, която искам за своя съпруга. Нищо не ни свързва, освен Ани и старата слава. Само че не е достатъчно. Съжалявам, но просто не е достатъчно.

Фреди впери поглед в него. Тони изглеждаше десет години по-млад, отколкото, преди да влязат в къщата; облекчението, изписано върху лицето му, беше твърде очевидно, за да оставя някакво съмнение в истинността на думите му.

— Имаш си момиче, нали, Тони? — попита в упор Фреди с внезапно възникнала увереност.

— Да. Мислех, че се разбира от само себе си. Какво друго би могла да си представяш, след като не съм те докосвал толкова дълго време?

— Не знам. Не и това. Коя е тя?

— Просто жена. Тиха, гъвкава, приятна, спокойна, такава жена, каквато можеш да предположиш, че бих искал.

— Смяташ ли да се ожениш за нея?

— Господи, не. Изобщо не смятам да се женя! Просто искам да се махна, Фреди. Да се махна. Искам да си отида у дома.

Делфин прочете писмото от Фреди и го подаде през сложената за закуска маса на Арман. Той го прегледа набързо, после по-съсредоточено, а накрая — съвсем внимателно. Делфин наблюдаваше лицето му. Щом остави писмото, тя язвително го запита:

— Изненадан ли си?

— Втрещен съм. Кой би очаквал развод? Осем години брак без никакъв сериозен проблем, поне нито един, за който да знаем, и изведнъж това, като гръм от ясно небе — край, свършено е и „никой не е виновен“. Когато две разумни човешки същества са женени осем години, имат дете, имат общ живот, как е възможно да се развеждат без причини, без ничия вина? Да не е някаква нова американска идея?

— Не, това е начинът, по който Фреди накратко ни уведомява, че в бъдеще няма да говори по този въпрос и не иска да я разпитват. Тя е адски горда и не разкрива чувствата си. Не е суетна, то е нещо различно, някакво чувство за неприкосновен личен живот, почти свирепо чувство. Спомняш ли си, когато за първи път ни дойдоха на гости, още живееха в Англия? Дори не ми намекна колко е нещастна, опитваше се да ме убеди, че животът й е мечта и блаженство. Ако не кажеш на родната си сестра, че имаш проблеми, на кого тогава? Тя не се научи да позволява на близките да й помагат. Много е твърдоглава.

— А ти си по-различна, така ли, душко?

— Не, и аз не съм лесна, освен с теб — отвърна бавно Делфин. — Затова разбирам Фреди. Ти схвана що за човек съм още в минутата, когато се срещнахме. Не съм успявала да скрия нещо от теб дори за секунда. Може би някой ден ще престана да се опитвам. Тони никога не е разбирал Фреди, не го ли усещаше?

— Моят вече бивш баджанак винаги си е бил загадка за мен… В това да си потомък на петнайсет поколения английски аристократи има нещо, което не мога да проумея, колкото и да са богати познанията ми за човешката природа. Впрочем, ето една от причините да не опитвам да правя филм за англосаксонци. Не разбирам докрай игрите им.

— Не знам защо, но си мисля за любовната история на Фреди, когато беше още съвсем млада.

— За какво говориш?

— Миналото лято във Валмон имахме откровен разговор с мама и тя ми каза, че на шестнайсет Фреди била лудо влюбена в инструктора си по летене, всъщност напуснала дома си и живяла с него няколко години. Никой не се сещал, но мама случайно ги видяла заедно и разбрала. Каза, че било голяма страст, истинското чувство и за двамата… След войната попитала Фреди какво е станало с него; Фреди само отговорила, че не са се виждали от години, и сменила темата. Никога нямаше да повярвам, ако мама не беше толкова сигурна.

— Значи за такива работи си говорят майките и дъщерите насаме?

— Естествено. Когато не се оплакваме от съпрузите си. Садовски, имаш още много да учиш за жените. Дръж се за мен. Малката невинна мъжкарана Фреди — да живее без брак с мъж около четирийсетте… А си въобразявах, че аз съм черната овца на семейството. Представям си какво се е случило. Уморила се е от Тони и цялото това английско въздържание. Писнало й е. Накрая се е решила и го е разкарала. Обзалагам се на каквото искаш, че Фреди си има някой друг, той чака зад кулисите и ще чуем за него, щом настроението й се оправи. Това иска да каже с писмото си. И все пак, мъчно ми е за нея… Онези осем години не бяха леки. Мъчно ми е за Ани. А най-мъчно ми е за Тони, бедничкия. Един развод е достатъчно неприятно нещо, дори без чувството, че си отблъснат. Ритникът е жесток.

Във Валмон пощата не пристигаше по-рано от обед. Ив остави писмото на Фреди настрана, за да го прочете на спокойствие — бе твърде заета с приема на група търговци. Тя обиколи дългата овална маса в трапезарията, където пред всеки стол вече бяха поставени украсени с дантела салфетки, и подреди картичките с имената, задача, която никога не поверяваше на друг. Тук — купувачът на вино за разрастващата се верига английски хотели; там пък — човекът от „Уолдорф Астория“ в Ню Йорк и съпругата му. На почетното място, вдясно на домакинята, щеше да седи представителят на парижкия „Риц“, съпругата му — отляво на Пол. Що се отнася до двойката от милата малка Белгия, където на глава от населението се пиеше повече шампанско, отколкото в която и да е друга страна в света, то той ще седне отляво на Ив, а съпругата му — отдясно на Пол. Ив беше благодарна, задето толкова години е била съпруга на дипломат, и деликатните решения взимаше почти автоматично; седмично устройваше поне четири такива обяда и почти толкова вечери.

Гостоприемството, съществена част от живота в Шампан, беше сега повече от традиция. И най-благоприятна атмосфера за търговски преговори; Ив се бе усъвършенствала в ролята на домакиня. През 1949 производителите на шампанско продадоха толкова бутилки, колкото всяка година през първото десетилетие на века, най-успешния период през цялата им история. А в 1950 пък явно щяха да подобрят този рекорд.

— Момичета, елате, моля — извика Ив и двете млади английски студентки влязоха при нея. През целия сезон те живееха в замъка, за да бъдат въведени в занаята на винопроизводството и помагаха на Ив да отглежда цветята. Както винаги, щом тя приключеше с поставянето на картичките, момичетата трябваше да внасят малките вазички с цветя, чиито стъбла по съвета на патронката им бяха подкъсени. Да се сложат високи цветя по средата на масата, означаваше да се пречи на хората да се виждат добре и щеше да затруднява разговорите им. Ив осея центъра на масата с малки букетчета и тя заприлича на лилипутска цветна леха; високите чаши засияха в гордо очакване — по четири на всяко място.

След по-малко от час група непознати щяха да се срещнат около трапезата и макар единственият им общ интерес да бе шампанското, щяха да общуват така оживено, сякаш гостуването им е уговорено от седмици. Може би разходката преди обед се отразяваше на доброто им настроение. Първо — ритуално пътуване до църквата в Отвийер, където бе погребан Дом Периньон, а после, след завръщането във Валмон, обиколка на винарната и на избите; през всичкото време Пол отговаряше на въпросите им. В избата той отваряше бутилка и сам пълнеше чашите им; от тях отпиваха, докато се връщаха към замъка по пътечките над лозята, вече отрупани със зелени и наливащи се с всеки изминат ден гроздове.

Щом подготви масата, Ив отиде в стаята си да се преоблече за обяда. Едва доловимият аромат на пролет из въздуха я накара да се погледне в огледалото. Взираше се в отражението си и се питаше, наистина ли тя е виконтеса Дьо Лансел, господарката на Шато дьо Валмон? Наведе брадичката си, за да скрие леките бръчки по врата. Спомни си нощта през един друг май, в 1917, когато беше на двайсет и една, а не на петдесет и четири, както сега. Тогава един галантен офицер бе дошъл зад кулисите на „Казино дьо Пари“ да покани на вечеря едно момиче с рубиненоруса коса. Мади — момиче с освободен дух и много тайни, но никоя от тях не включваше умението да се подреждат гости около маса, нито да се управлява замък с дванайсет души прислуга и многобройни приемни стаи, седем месеца в годината даващи подслон на купувачи от цял свят.

Ив въздъхна философски; припомни си предсказанията на своята добронамерена леля, Мари-Франс, която бе убедена, че тя никога няма да успее да се омъжи както трябва, защото е пяла в мюзикхол. А сега беше не просто омъжена „както трябва“. Журналистите, специалисти по въпросите за виното, я наричаха винаги „изключителна“, щом описваха посещенията си във Валмон. Веждите й все още бяха извити нагоре, очите й не бяха по-малко сиви, нито по-малко искрящи, тя все още си тананикаше познати мелодии, все още се присмиваше на житейските условности, но трябваше да признае — лицето, което виждаше в огледалото, беше по-подходящо за замък, отколкото за сцена. Дали би искала животът й да е друг? Не, никога. За трийсет и три години брак нито веднъж не бе съжалила за избора си.

От Дижон в Париж, после Канбера, Кейптаун, Лос Анжелос, Лондон, а сега — Еперне. Бе пропътувала почти един съвършен кръг. Непослушната, избягала от дома си дъщеря на доктор Кудер се бе озовала на стотина километра от родното си място. Както отбеляза при гостуването си миналата година Вивиан дьо Бирон — наближила вече осемдесетте, но язвителна както винаги, — нейната Мадлен бе имала късмет, че не се е омъжила за някой крал на горчицата в Дижон, макар все още да не одобряваше напълно начина, по който протежето й бе зарязало една блестяща кариера.

Ив облече костюм от тънък вълнен плат, черен като облекло на и гуменка и два пъти по-шик от цялата колекция на Диор. За тези свои костюми Ив казваше, че са като изтъкани от светлина и по-ефектни от театралните одежди на големите тореадори. Щом очакваха от нея да бъде изключителна вместо очарователна, струваше си да заплати.

Оставаха само пет минути до пристигането на гостите и тя се загледа през прозореца натам, където се зеленееха многообещаващите лозя. Изпълни я благодарност към Бога за изумителното възстановяване на дома Лансел. Когато Пол й каза, че от Съкровището нищо не е останало, че Бруно е разпродал запаса на черния пазар и в избите отлежава само реколтата от военните години, сърцето й примря от болка заради унижението и срама му.

Съживяването изглеждаше невъзможно — не само за Валмон, но и за цялата област Шампан. Тя обаче бе подценила издръжливостта на хората от тия краища, освен това не знаеше, че военните реколти, макар и скромни по количество, бяха сякаш за компенсация с превъзходно качество. През 1945 година всички военнопленници се бяха завърнали у дома; работниците, повечето от тях собственици на малки лозя, се сплотиха около новия господар на Валмон и му продадоха оскъдните си запаси от вино, укрито по време на окупацията.

Въпреки това изминалите години бяха време на тежка борба, всеки спечелен сантим се влагаше обратно в земята — за подмяната на най-старите лозя. Нямаше модни дрехи, нито пътувания до „Александър“ в Париж, където правеха прическата й, в замъка не бе подменена дори едничка овехтяла тенджера. Все още дължаха на банките в Реймс и може би никога нямаше напълно да се издължат, но марката „Лансел“, както и другите Grands Marques[1], отново триумфираше.

Следвоенните години си бяха взели своето. Пол остаряваше по-бързо, отколкото тя бе очаквала. Работеше до изтощение, а в редките минути, когато си отдъхваше след часовете, прекарани над сметките, лицето му изглеждаше съсипано от горчива тъга, макар никога да не бе споменавал името на Бруно…

Ив погледна часовника си. Време беше да слиза долу. Остави писмото на Фреди — съвсем тъничко писмо — на масичката си и успя да го отвори едва подир вечеря; след традиционното „лека нощ“ на гостите те с Пол най-сетне се бяха оттеглили в своята част на замъка.

Пол обличаше пижамата си, когато тя се появи на прага с писмото в ръка.

— Фреди и Тони се развеждат — извика невярващо Ив, очите й се бяха изпълнили със сълзи.

— Дай да видя. — Пол се протегна да вземе писмото. Прочете го, прегърна я и я целуна по косите. — Скъпа, не плачи, знам какво изпитваш, но то не е най-лошото, което може да се случи.

— Не, аз просто не мога да разбера! Какво означава вината да не е ничия? Това е смешно. Знаеш, че не е вярно.

— Разбира се, че не е. Впрочем, разбирам — изрече бавно Пол.

— Какво искаш да кажеш?

— Миналата зима, когато бяхме в Калифорния, доста време прекарах с Тони. Той не е просто пияч, станал е алкохолик. Виждах го ясно, макар че добре се прикриваше. Сигурно е започнал през войната. Англичаните винаги са можели да пият смайващи количества уиски, а на другия ден да се бият като луди. За разлика от нас черните им дробове сигурно са от масивна мед. Не ти казах нищо, защото ти не забеляза, а и Фреди толкова много се стараеше да не разбера и аз. Молех се той да се измъкне, макар че, честно казано, нямах кой знае каква надежда. Явно пиенето му е стигнало дотам, че Фреди е трябвало да вземе такова решение. Не очаквам някога да ни каже, но ми е ясно, че е трябвало да го остави както заради Ани, така и заради себе си.

— Миличката ми Фреди — промълви Ив по-скоро на себе си.

— Да, по-добре е, че се е измъкнала от това невъзможно положение, вместо да се остави да я довърши. Тя ще се оправи, скъпа, обещавам ти, Фреди е толкова силна. Жал ми е за Тони. Да се сражава така героично, да оживее… за да свърши като отхвърлен съпруг.

— Между нас казано, Суид, не смяташ ли, че ние двамата с теб сме съвсем наясно с жените? — попита Джок Хемптън, докато обядваха заедно през февруари 1951 година. — Обзалагам се, че никое маце няма да ни се опре, ако си обединим усилията.

— Не ми се ще да имам вземане-даване с теб — измърмори Суид.

— Колко момичета са ти минали през ръцете? Десетки? Стотици?

— Забравил съм им бройката.

— И аз. Но ти си по-възрастен, по-опитен и я познаваш по-отдавна. Затова искам да ми кажеш какво става с Фреди.

— Мислех, че си говорим за мацета. За мацетата все поназнайвам нещичко. Фреди не желая да обсъждам.

— Знам, че е специална, не съм чак такъв ръб, можеш да ми вярваш, знам разликата между мацетата и Фреди, но тя все пак си остава жена, същество от женски пол, момиче. Така че би трябвало повече да прилича на останалите жени, отколкото да се различава от тях. Прав ли съм?

— Може би да. А може би не.

— Знаеш ли, Кастели, наистина се радвам, че ти заговорих за това. Можеш страшно да помогнеш. За бога, тя ми липсва! Искам да я виждам такава, каквато беше преди развода. Помниш ли?

— Ти как мислиш?

— Вечно ни оставяше със зяпнали уста, нали? По дяволите, Суид, нали беше забавно да ни изкарва от равновесие — перчеше се, изненадваше ни, винаги начело на глутницата, принуждаваше ни да припкаме след нея. И ни се присмиваше, докато се опитвахме да я настигнем. Около нас непрекъснато избухваха великолепни фойерверки. Господи, как харесвам различните кучки. Всяко страхотно маце, което съм срещал, беше трудна кучка — а Фреди ги караше всичките да изглеждат като благодетелни девици. Какво стана с нея, Суид?

— Заприличала е на… дама. Това е най-близкото определение, което мога да измисля.

— Дама? Познавам доста разведени жени, обикновено те започват да излизат, да си определят срещи, да си купуват секси дрехи, да карат приятелките си да ги запознават с мъже — може би не веднага, но полека-лека. Фреди и Тони скъсаха преди година, разводът й е окончателен, а тя продължава да си седи вкъщи и да вечеря с Ани. Най-висшата форма на социално общуване при Фреди е да помага на едно осемгодишно момиче да си приготвя домашното. Случайно го знам, понеже от време на време се отбивам просто да видя кръщелницата си и винаги е едно и също. Не ми казвай, че е нормално.

— Тя така разбира личния си живот, Джок. Не е наша работа да й се бъркаме.

— Съгласен. Не споря. Само че Фреди случайно ни е и съдружник. Ще загубим купища пари, ако не се впрегне както трябва в работа. Аз не умея да размеквам сърца, нито пък ти, Суид, и ще си загубим бизнеса. Флайнг Тайгърз ще ни го лапнат само защото Фреди се прави на дама и не ще да си размърда задника. Е, да, идва в офиса си, стои по цял ден, но не е същото. Дори не лети вече, а във въздуха й хрумват най-добрите идеи. Все едно че сме си купили блестяща спортна кола, а докато се приберем вкъщи, тя се е превърнала в най-обикновена детска играчка. Не е честно да постъпва така с нас и мисля, че ти трябва сериозно да й поговориш.

— Защо точно аз?

— Защото я познаваш от дете. Ще те послуша. На мен ще ми каже да не си пъхам гагата.

— Не, благодаря. Който има работа, да си я върши сам.

— Шубе ли те е?

— Да речем.

— Е, добре, не ме е страх. Щом си толкова деликатен, ще се заема аз. Какво, като ми каже да не си пъхам гагата? Поне ще я накарам да дойде малко на себе си. Няма защо да оплаква един развод до края на дните си.

— Така ли ще й го кажеш?

— Е, не, ще бъда по-тактичен. Първо трябва да я накарам да излезе от къщи, а също — и от офиса.

— Иди с нея, когато си прави косата. Само тогава не е вкъщи или на работа — ухили се Суид Кастели.

Той никога нямаше да се намеси в личния живот на Фреди. Познаваше я прекалено добре, знаеше за скапания й късмет с единствените двама мъже, означавали нещо за нея. Ако сега искаше да се защити от света, кой можеше да я вини?

— Смятам да я поканя на събирането на ескадрилата „Орел“. Ами да, точно така. Не може да ми откаже, тя е единственото момиче, което заслужава да е там.

— Мислиш ли, че ще дойде?

— Ако не дойде доброволно, ще я завържа и ще я метна отзад в колата. Ще я отвлека.

— Сигурен ли си, че не ти се иска да стане точно така?

— Ти си извратен, Суид. Отвратителен стар мръсник. За наказание ще платиш обеда.

На Фреди не й беше приятно, че е принудена да отиде на тазвечерното парти. От момента, когато Джок спомена за събирането на ескадрилата „Орел“, тя бе наясно, че там е последното място, където би желала да се появи.

От всички идеи на Джок тази бе най-лошата. Толкова неразумна, невероятно нетактична — Фреди просто не повярва, когато той я покани да го придружи. Как изобщо се осмеляваше? Нима му липсваше елементарна съобразителност? Нима не си даваше сметка, че мъжете от ескадрилата „Орел“ неминуемо ще й напомнят за всичко, което бе загубила? Славните времена, както ги бе нарекъл Тони в последната си, ужасна реч — не бе забравила и дума от нея. Времената, когато бе влюбена в работата си и в Тони. И за които сега си припомняше единствено със завист към предишното си аз. Явно, Джок дотолкова не разбираше защо не може да влезе в салона, пълен с хора, били някога част от мъртвото й щастие, че докато я агитираше, тя остана безмълвна, с почти зяпнала уста, а съдружникът й не преставаше с патетичните си глупости.

— Просто не се виждам, ако не дойдеш с мен — заяви накрая, искрено съкрушен. — Всички онези момчета си имат и жени, и орляк дечица. Не можеш да си представиш какво ми наприказваха на последното събиране: горкият стар Джок, как така не си си намерил жена да те понася, сигурно при теб нещо не е в ред, може би си прекалено привързан към майка си, обзалагаме се, никога няма да се ожениш, ще свършиш като самотен стар ерген. Всички се опитваха да ми натресат сестрите си. Обичам тези момчета, Фреди, но няма да отида на друго събиране без дама; не мога да взема и никое от мацетата, дето познавам, ще се чувстват страшно неловко и ще прекарат ужасно. Няма да ти навреди, ако загубиш една вечер с мен просто за да ми помогнеш. Само ще седиш и ще ме предпазваш като воден[2], щом започнат да ме атакуват, особено съпругите; промени темата, разкарай ги от опашката ми. В тази страна, изглежда, е цяло престъпление срещу американския начин на живот мъжът да е неженен на тридесет и една. Винаги бих направил същото за теб, ако се нуждаеш от кавалер, знаеш, че можеш да разчиташ… — И тъй нататък, и тъй нататък, с хленчещи нотки в гласа.

Възраженията на Фреди се изчерпиха бързо; най-важната причина обаче, поради която не искаше да го придружи, Фреди никога нямаше да признае: откак Тони побягна, търсейки спасение колкото може по-далеч от нея, тя бе повела парализираща война със себе си и тази война напълно я обезсилваше. Думите на Тони я бяха засрамили, обвиненията му я бяха унижили, самообвинението й я смазваше. От друга страна, Тони я гневеше повече от когото и да било — колко ли безгръбначен трябва да е човек, та да стовари цялата отговорност за своето падение върху жена си? И все пак много скоро спомените изместваха яростта й, а в тях правият беше той. Докато живееха в Англия, Тони бе доволен; започна да се плъзга по нанадолнището едва след като се преместиха в Калифорния.

Нощ след нощ, щом Ани си легнеше, Фреди започваше маниакален процес срещу себе си, изпълнявайки едновременно ролята на обвинител и на защитник, на съдия и съдебни заседатели, като се обвиняваше и оневиняваше, преобръщаше из основи последните петнадесет години от живота си. Мак никога нямаше да избяга от нея, ако не бе толкова прозрачна в намеренията си. Ако бе повярвал, че тя ще се вслуша в разума, нямаше да отиде никога в Канада и да загине там. Колкото до Тони, защо тя не можа да се задоволи с живота си в Лонгбридж Грейндж? Живот, какъвто толкова много жени биха водили с най-голямо удоволствие? Защо не можа да се приспособи? Защо не бе по-женствена? Като Пинелъпи и Джейн, и Делфин, и майка й? Те поставяха съпрузите си на първо място; децата им не страдаха от разводи, а те самите водеха хубаво, съдържателно, удовлетворяващо ги съществувание.

Но, по дяволите, къде оставаха нейните права? Нима мечтите и страстите й нищо не представляваха? Какво лошо имаше в това да воюва за тях? Единствено между стените на къщата си Фреди успяваше понякога да стигне до изтощително примирие, в което срамът и яростта се неутрализираха взаимно. Навън никой не можеше да се досети за причината на развода й, за позорната истина, че Тони я бе захвърлил, за любовницата му, за чието присъствие тя не бе и сънувала. Бе загубила вярата в себе си, равновесието си. Обаче какво от всичко това можеше да послужи за истинско извинение, та да откаже поканата за парти на Джок?

Намеси се и Ани. Джок, подлият му негодник, бе казал: „Ани, ти не искаш ли да видиш как мама излиза и си прекарва добре? Няма ли да е хубаво за мама, ако се понагласи и ме придружи една вечер?“ Как бе съумял да превърне едно осемгодишно дете в копнеещо, надяващо се и жадуващо подобие на Оливър Туист? Дали не я бе подучил да каже: „О, трябва да отидеш, мамо! Аз и сама мога да си приготвя домашното, а и страшно обичам да ям в кухнята с Хелга. Пък и ти толкова отдавна не си се забавлявала!“

В гласа й се долавяше нещо, което накара Фреди да осъзнае, че може би не е особено добре за Ани тя да се превърне в обект на съжаление.

Не, мислеше мрачно Фреди, принудена е да го стори. Джок Хемптън се бе погрижил за това. Погледна се с недоверие в огледалото. Всичко изглеждаше наред. Елегантно скроената черна копринена рокля й беше доста широка, както впрочем и всичките й останали дрехи. Беше загубила апетит, след като Тони я напусна, и се насилваше да яде нормално поне на вечеря само за да не дава лош пример на Ани.

Фреди добави широк черен колан и здраво пристегна скъпата коприна в талията. Струваше й се напълно подходяща: ненатрапваща се и в никакъв случай агресивна, от типа рокли, с които се губиш в тълпата. Само цената й не беше от тази категория, но за това едва ли някой щеше да се досети. Следобеда беше ходила на фризьор и косата й изглеждаше добре оформена за случая. Поне веднъж, слава богу, щеше да се държи, както подобава. Сложи си съвсем малко червило, но не и туш за мигли или сенки. Представи си съпругите на бившите летци като групичка припрени, щастливи жени, които изразходваха енергията си за щастливи бебета и за да превърнат домовете си в щастливи гнезда за щастливи съпрузи — повече от сигурно бе, че няма да използват грим, макар че американските модни списания току-що бяха започнали да го рекламират. На нея определено не й се искаше да изглежда като холивудска звезда. Малки обеци и чифт черни обувки довършваха тоалета й.

Когато Джок пристигна, Фреди бе готова от половин час, ала чакаше в стаята си. Въртеше се наоколо, окачваше туй-онуй и за пети път проверяваше съдържанието на чантата си. Джок и Ани оживено разговаряха. Можеше да ги чуе чак горе. Защо ли не бе поканил Ани на глупавото си събиране? Накрая се насили да слезе. Щом отвори вратата на всекидневната, те отведнъж замлъкнаха.

— Мамо! — простена Ани.

— Фреди, не отиваме на погребение! — възкликна Джок. — Какво, по дяволите, си облякла? Веднага иди да си сложиш нещо друго. И без това сме закъснели, още няколко минути са без значение.

— О, мамо, ужасно изглеждаш! — подкрепи го и Ани.

— Черното винаги е подходящо, винаги шик — какво знаете вие двамата за дрехите? Това случайно е Jacques Fath.

— Не ме интересува какво е, по дяволите, сложи си нещо хубаво и да не е черно — прогърмя Джок.

— Приличаш на вдовица! — добави Ани с нещастен израз на очарователното си лице.

— Добре, добре. — Фреди хвърли яростен поглед към Джок. Можеше да си представи с тези негови Бренди на какво парадиращо и безвкусно секси облекло е свикнал. И не й бе казал, пуякът му с пуяк, че ще носи униформата си. Ах, това мъжко его! Връхлетя в спалнята и прегледа роклите си, като гневно разбутваше закачалките.

Нещо хубаво — тоя кретен! Хубаво. Дума, която винаги бе мразила. Предвзета дума, лекомислена, натруфена, дума играчка, дума, подобна на евтина дреболийка, единствената по-лоша от нея бе сладко. Поне никой не я бе обвинявал, че е сладка.

Изтръгна една закачалка от стойката и заоглежда роклята. Беше й твърде тясна, когато я донесе вкъщи точно преди да я напусне Тони; възнамеряваше да я облече за освещаването на къщата, което така и не се състоя: сега се оказваше, че тази дреха е единственото нещо в гардероба, което не бе тъмно. Смъкна черната коприна и се мушна в роклята. Дръпна ципа — стоеше й идеално. Но сега се налагаше да смени обувките с по-подходящи, да използва друга чанта и различни, по-ярки и по-големи обеци. Също — и повече грим, иначе роклята щеше прекалено да доминира. Трябваше да направи нещо и с косата си, изглеждаше прекалено прибрана и скромна за този тоалет. Лайно на клечка!

Фреди припряно се залови с грима си с почти забравена вещина. След това — косата, разреса я с широк замах на четката, докато всичко, сторено преди малко с нея, бе развалено и дръзкият й, самоуверен, неуправляем безпорядък вече съответстваше на роклята, яркочервена рокля от шифон, без презрамки, с плътно прилепващо, почти несъществуващо деколте и безбожно набрана пола, рокля, направена за танци, прелъстяваща луната и примамваща звездите да слязат от небето. Застоя се пред огледалото съвършено преобразена. Не изглеждаше точно хубава. Изглеждаше… по-добре, навярно тази дума бе толкова подходяща, колкото и всички други.

Но все още липсваше нещо. Фреди отиде до кутията с бижута, отвори едно от чекмеджетата й и извади нашивките си от въздушните Помощни части. Щом Джок се е изтупал в пълната си униформа на полковник, с всички ленти за храброст, тя реши, че може да си сложи нашивките. Това прекрасно съчетание от черно и златно, тези две широки нашивки от тежки позлатени шнурове, обрамчени в черно, с емблемата на Помощните части в центъра, придадоха на тоалета й завършека, от който се нуждаеше.

Фреди изтрополи надолу по стълбите и обяви войнствено:

— Надявам се, че сте доволни!

Джок и Ани скочиха от столовете си и ахнаха.

— И да искате друго, няма!

— О, боже, Фреди!

— Толкова си… о, толкова прекрасна — промълви Ани.

— Благодаря ти, Ани, скъпа. Ще се върна рано, но ми обещай, че ще си легнеш навреме. Утре всичко ще ти разкажа.

— О, мамо, о, как изглеждаш само! На колко години трябва да стана, че да нося такава рокля?

— Стара, много, много стара, Ани — ощипа я Фреди.

— На тридесет и една, Ани, като майка ти — рече Джок. — Много, много млада. Хайде, великолепна моя. Иначе ще се окажем последни.

— Джок, да не си посмял, сериозно говоря! Да не си посмял да ме наричаш великолепна с тоя нафукан тон, иначе няма да мръдна от мястото си. Не съм ти гадже, аз съм ти воден, иначе нямаше да съм тук.

— Да, сър! — Той й отдаде чест. — Виноват, сър. Дълбоко съжалявам, сър.

— Е, така по бива — съгласи се Фреди. Джок я загърна в новото й палто от норка и й предложи ръката си. Тя повдигна вежди при този ненужен жест.

— Мисля, че и сама мога да се справя, благодаря!

Малко по-късно Фреди се закова на място, неспособна да помръдне, пред вратата, откъдето се чуваше мелодията от „Белите скали на Доувър“.

— Джок — рече тя умоляващо, — тази музика…

Джок, неизмеримо доволен от себе си, не я чу. Той бе организаторът на цялото събиране; прослуша оркестъра и му даде списъка на избраната от него музика; нае малката бална зала в Бевърли Уилшър, състави менюто за вечерята и издири всички пилоти от ескадрилата „Орел“. Онези, дето не живееха близо до Лос Анжелос, бяха транспортирани със самолет заедно с жените си и всяка двойка бе настанена в Бевърли Уилшър. Джок реши, че трябва да носят униформите си, и сметна, че ще е съвсем честно, ако ги уведоми шест седмици по-рано, за да свалят по някой и друг килограм, ако са понапълнели след войната… Самият той не бе качил и грам.

Беше доволен също, че намери начин да предотврати всеки вероятен отказ на Фреди. Досега не бе успял да измисли някаква причина, за да я изведе. Макар да се познаваха от години, отношенията им бяха такива, че не позволяваха да я покани на вечеря сама без особен повод. Съществуваше някаква негласна бариера — проклет да е, ако можеше да я разбере, — тя му пречеше да се чувства с нея свободно и спокойно. Ани се оказа добър повод, иначе никога нямаше да се осмели да се отбива от време на време при нея вкъщи, като естествено не забравяше да телефонира преди това. Ако не познаваше себе си, можеше да си помисли, че се държи малко срамежливо с Фреди. Възможно ли бе да познаваш някого толкова добре, че да се получи обратен ефект?

— Тази музика — повтори Фреди — толкова е…

— Страхотна, нали? — засия Джок.

— Ужасна! — възкликна Фреди. — Ненавиждам фалшивата носталгия.

— Какво да направя, след като момчетата го желаят? — Джок я улови под лакътя и безмилостно я поведе напред.

— Блудкава сантименталност!

— Чак да ти се повдигне. Права си. Но не можем да останем отвън. И моля ти се, не забравяй, щом започнат да хвалят сестрите си, кажи им: „Джок си има една много хубава и стабилна приятелка, но тази вечер не успя да дойде.“

— Невъзможно е да го кажа със сериозен тон.

— Ами тогава смей се, хили се колкото си искаш, няма значение, важното е да излезе от устата ти — и подчертай онова, за „стабилността“.

Сега свиреха „Валсуващата Матилда“ — прекалено жива, за да е сантиментална; под нейните звуци Фреди най-после му позволи да я избута в балната зала, където веднага бяха заобиколени от униформени мъже; те потупваха Джок и прегръщаха Фреди, потупваха Фреди и прегръщаха Джок.

Това парти сигурно е започнало вчера, помисли си Фреди. Беше шумно, многолюдно, объркващо и с висок градус на настроението; съпругите на всички бяха облечени като нея. Когато Джок я сграбчи и я повлече към дансинга, оркестърът свиреше „Отдавна и далеч от тук“, а тя бе достатъчно въодушевена, за да не си спомня последния път, когато бе танцувала с Тони. Осъзна, че е забравила колко добър танцьор е Джок. Вече почти се забавляваше. Музиката се смени с „Ще бъдеш така добра да дойдеш вкъщи“.

— А ти ще престанеш ли да ми пееш в ухото? — изсъска тя.

— Знам всички думи — възрази той.

— Това не е извинение. Не си Бинг Кросби.

Слава богу, започнаха да я канят стари приятели и през следващия час Фреди се озоваваше от едни нетърпеливи ръце в други, така че Джок не можеше да я задържи до себе си повече от няколко стъпки. Тя бе красавицата на тоя проклет бал, един пуснат на свобода дявол, облечен в унищожителна рокля. И кой я бе подсетил да си сложи нашивките? Точно те караха всички останали жени да изглеждат толкова… незавършени.

Вечерята премина в кипяща глъчка от тостове и шеги, в смяна на местата и фантастични разкази за велики дела, които обаче наистина се бяха случвали; после танците се подновиха.

Ръководителят на оркестъра приближи до Джок и му прошепна нещо. Джок се поколеба, отвърна с кимване, качи се на подиума при оркестъра и след тържествения сигнал, накарал множеството да замлъкне, направи съобщение:

— Момчета, спомняте ли си как изскачахме от хвърчилата си, захвърляхме парашутите и се надбягвахме до „Тъжния лебед“ да пием топла бира и да пеем до забрава, за да имаме сили да повторим на следващия ден всичко отначало? Спомняте ли си? Понякога там имаше и едно момиче, то пееше песни от Първата световна война, учеше ни и нас. Нека сега всички се съберем и да я чуем отново. Фреди, къде си? Ела тук горе, старши лейтенант Дьо Лансел.

Зазвучаха възторжени възгласи и Фреди осъзна, че целият спектакъл е предварително нагласен. Досега никой не бе отворил дума, че иска да запознае Джок със сестра си, нито пък Джок й бе споменал, че очакват от нея да пее. Тя го фиксира с най-убийствения от погледите си, но той продължи да я кани към подиума; оркестърът вече започваше началните тонове на „Здравей, централа! Дай ми ничия земя“, песен, която те изобщо не биха могли да имат в обичайния си репертоар.

Няма място за отстъпление, каза си Фреди и се озова до подиума почти пренесена на ръце, а там вече й помогна Джок.

— Страшно хитро — озъби му се тя.

— Знаех, че няма да откажеш на момчетата.

Фреди се обърна учудена към ръководителя на оркестъра.

— Знаем всички мелодии — увери я той — от господин Хемптън. Упражняваме ги от дни. Вие само пейте, веднага ще ви последваме.

Фреди поклати глава. Капанът си е капан. Джок дори бе поставил стол на подиума за нея. Качи се и щом погледна към залата, пълна с очакващи мъже, старите спомени се върнаха и тя започна с Типъреъри. Почти веднага усети как в залата се надига вълнение, различно от вълнението, което предизвикваха песните от последната война. Те бяха стари войнишки песни; не романтичните, изпълнени с копнеж балади за разделени влюбени, под чиито звуци всички бяха танцували през 40-те, а песни на изплашените храбри мъже от окопите двадесет години по-рано. Докато тананикаха заедно с нея, пилотите от ескадрилата „Орели“, чрез мелодията се присъединяваха към друго поколение воини, техни братя по оръжие. Тя с лекота овладя ритъма на Типъреъри, после продължи с „Приберете тревогите си в старите войнишки торби“.

Контраалтът на Фреди, макар и необработен, приличаше много на гласа на Ив, светлокафяв и напорист, сладък като карамел във високите ноти, с устойчиво гъделичкащо трептене в средния регистър, с неосветена съблазън, скрита под долната октава. Тя се загуби в мелодията, чувствайки как силата й от стих на стих расте. Премина плавно от „Поддържайте огъня вкъщи“ към „Валс на синия хоризонт“; извиси се от „Довиждане Бродуей, здравей Франция“ до шумното веселие на „Вечно преследвам дъгата“, с глава, отметната назад, докато засипваше с песните си заслушаните мъже като с валънтайни[3]. Превърна се в Мади, пееща под лунната светлина на ранените френски войници и на един офицер в една нощ — нощта на нейната съдба. Беше се върнала към собственото си аз; десет години по-млада, пееше в претъпканата кръчма на мъже, които знаеха, но отпъждаха мисълта, че някои от тях ще умрат на следващия ден; тази вечер обаче искаха тя да им пее. Фреди направо фосфоресцираше, нямаше нужда от прожектор, за да я осветява; едно излъчващо сияние момиче пееше песните, научени в детството й от Ив, така свежо, сякаш ги съчиняваше в момента.

Фреди свърши репертоара си, слезе от стола и даде знак на ръководителя на оркестъра да изсвирят нещо друго. Но Джок, останал някъде наблизо, запя единствената песен, която тя не желаеше да чуе — значеше твърде много за нея. Всички мъже в залата приеха гласа на Джок като сигнал да се присъединят. Фреди дори не можа да помръдне устни, докато простата, незабравима мелодия я обгръщаше:

„Усмихни се за малко, целуни ме тъжно за сбогом,

когато облаците отминат, аз ще дойда при теб.

Тогава небесата ще изглеждат по-сини

надолу по Алеята на Влюбените, скъпи мой…“

— Хайде, Фреди, пей! — подкани я Джок. — Ти никога не спираше преди тази песен. — Няколко от мъжете от ескадрилата „Орел“ се бяха покатерили на сцената и тя усети ръцете им около талията си, докато се поклащаха наляво-надясно и гръмогласно ревяха:

„Сватбени камбани ще звънят толкова весело,

всяка сълза ще бъде спомен,

затова чакай и се моли за мен всяка нощ,

до утрото на новата ни среща.“

Започнаха да пеят песента още веднъж от началото и Фреди, неспособна да ги спре, почувства как сълзите се затъркаляха по лицето й. О, не! Не издържам повече, помисли си и се изплъзна гъвкаво от ръцете им. Слезе на дансинга, проправи си бързо път през множеството пеещи пилоти и съпругите им, избяга от балната зала и по широкия коридор излезе на булевард Уилшър, за да извика такси.

— Чакай! Забрави си палтото! — Джок спря бързия си бяг и загърна раменете й с дрехата; извади кърпичка и непохватно попи сълзите по бузите й. — Господи, съжалявам, че се разстрои… Просто не помислих.

— Затова пък си помислил за всичко останало! Старите песни… Откъде изкопа тая музика?

— Хайде, Фреди, ти беше върхът! Не се ли радваш, че те накарах да пееш?

— Трябва да призная… не беше толкова ужасно… колкото очаквах. Дори не знаех, че още помня всичките думи — отвърна тя примирено.

Портиерът докара кадилака на Джок и те поеха към дома й в мълчание; ехото от безсмъртните мелодии звучеше така силно в колата, че нямаше място за приказки. Беше късно, без обичайното движение и той шофираше, уповавайки се изцяло на дълбоко вкоренените си рефлекси, с привичното за един пилот презрение към скоростта и правилата. Паркира на алеята пред къщата на Фреди така, че наоколо чакълът изсвистя.

— И тъй, събирането свърши. Май ще го повторим чак след десет години — измърмори Джок. Думите му прозвучаха със съжаление, отбеляза Фреди, по-голямо, отколкото го заслужаваше случаят.

— Може би не бива да се повтаря — изрече тя. — Може би ще е по-добре да остане само тази вечер, а после… спомените…

— Но тогава няма да мога отново да те чуя да пееш… Това страшно ще ми липсва, Фреди, ти беше същата като преди…

— Нищо не остава същото, Джок, всичко се променя, за жалост невинаги към по-добро — каза Фреди с тон, подсказващ, че не смята да продължава; после посегна към чантата и ръкавиците си — наканила се бе да излезе от колата.

— Не. Почакай. Остани за минута, не можем ли просто да си поговорим? Никога не си говорим просто така освен по работа…

— Просто да си поговорим? — Фреди изглеждаше озадачена.

— Ами, да, както биха си говорили хора, които се познават от десет години, но така и не са се опознали достатъчно. А може би трябва!

— Трябва ли? — Сега тя бе искрено учудена. През всичките години, откак го познаваше, никога не бе виждала Джок повлиян от алкохола, нито пък бе подхващал безцелен разговор. — Май си пийнал малко повечко, а, командире на ескадрила?

— Точно така. Пиян съм до козирката. „In vino Veritas“, нали така казват, по дяволите.

— Не мислиш ли, че най-добре е да се прибереш у дома и да се наспиш? Ще си поприказваме някой друг път. — Фреди потисна смеха си. Изглеждаше толкова сериозен, че не приличаше на себе си.

— О, господи, Фреди — извика той възмутено, — ти дори не знаеш най-важното нещо за мен, нали? Дори не искаш да знаеш.

— Джок — смъмри го тя; думите му я забавляваха, сякаш той бе на възрастта на Ани и се цупеше като нея. — Ти беше най-близкият приятел на Тони, семейство Лонгбридж те смятаха за член на фамилията, с теб сме съдружници в бизнеса от пет години, ти си кръстникът на Ани, дори кумуваше на сватбата ми, за бога — разбира се, че те познавам.

— Е, да, познаваш ме. И винаги си ме приемала като член от една трупа — току-що го доказа. Не мислиш ли, че бих могъл да имам свое собствено съществуване, свой живот — цял един проклет живот от надежди и мечти, и чувства, който няма нищо общо със семейство Лонгбридж или „Орлите“?

До козирката или не, помисли си Фреди, но в неочакваните му думи усети една непогрешима искреност и тя я накара да млъкне. В казаното от Джок имаше истина. Той се извърна към нея, очертанието на главата и раменете му внезапно й се сториха непознати.

— Джок… — Протегна ръка, сякаш да докосне неговата; някакъв несъзнателен опит да се извини. Той видя жеста й, наведе се към нея и я прегърна.

— По дяволите, Фреди, нима нито за секунда не ти е хрумвало, че съм толкова влюбен в теб и не издържам повече?

— Джок! — Слисана, невярваща, присмиваща се на абсурдността му, тя го отблъсна от себе си. — Хайде сега! Всичко е от алкохола, а също и вечерта, старите приятели, музиката, спомените… славните дни… но любов? Не! Погледни всички жени в живота си. — Гласът й се развесели само като си помисли за тях. — Как може да си сигурен, че изобщо си се влюбвал някога?

— Да те вземат мътните, Фреди, ще ме изслушаш ли! И престани да се подсмихваш с това отблъскващо превъзходство. Имах лошия късмет да се влюбя един-единствен път в живота си, в една църква в Англия, пет секунди след като ти се омъжи, когато вдигна булото и видях лицето ти. Глупакът му с глупак, хлътнах веднъж завинаги и през всичките тези години се опитвах да се измъкна, опитвах се да накарам чувството да си отиде, да изчезне, да се промени, да заглъхне, но такъв ми е късметът, не успях. Не желая да съм влюбен в теб! Да не мислиш, че е приятно да си влюбен в някой, който се отнася с теб като с тапет, смешен тапет при това, някой, който мисли за теб като за нещо, което се е появило заедно със сватбените подаръци?

— Но… но… — оплете се Фреди. Не бе чувала Джок да говори така, с неуправляема, несекваща откровеност, изоставил напълно маниера си на хладнокръвен, суров мъж.

— Не ми излизай с това „но“, наизуст ги знам тия глупости. Твърде късно съм се появил в живота ти, изпреварили са ме, любовта ти е другаде, аз съм просто едно другарче, част от биографията ти, а никой не може да пренапише биографията… твърде късно е да мислиш за мен по този начин, спести ми цялата тая сантиментална щуротия, няма нито едно от твоите „но“, което да не съм премислял хиляди пъти. Само че чуй ме, Фреди, чуй ме, знам, свършеното е свършено, но бъдещето можем да пренапишем. Знаеш ли колко пъти съм пренаписвал миналото? Ако ние се бяхме срещнали, когато трябваше да се срещнем? Не, не се опитвай да ме спреш. Е, да, малко съм накиснат, но само така успях да изровя най-накрая достатъчно кураж да те заговоря, трябва да ме изслушаш! О, Фреди, какво ли щеше да е, ако бяхме учили в една и съща гимназия или колеж, колко лесно е могло да се случи, ние сме израснали само на стотина мили един от друг, родени сме в една и съща година, в един и същи месец, за бога! Щеше да ми е достатъчен и един поглед към теб, и щях да те помоля да дойдеш с мен на абитуриентския бал, и нямаше да си говорим за нищо друго освен за самолети, и щяхме да забравим да танцуваме, и докато те изпращах до вкъщи, ти вече щеше да знаеш, че сме създадени един за друг. Може би дори щеше да ми позволиш да те целуна за лека нощ. Никога нямаше да погледнем към никой друг до края на живота си. Разминали сме се на сантиметри, Фреди! По дяволите, нима не си представяш колко щяхме да сме щастливи?

— Предполагам… че нямаше да е толкова невъзможно… ако вярваш във връщането на времето назад — призна тя, все още неспособна да долови посоката на разсъжденията му. В момента не можеше да възприема логично както обикновено.

— Тъкмо се канех да те помоля като истински глупак… — събра кураж Джок; копнеещото му сърце заблъска в гърдите, когато чу първата необичайна нотка на предположение в гласа й:

— Да ме помолиш за какво?

— Само някоя мижитурка може да иска разрешение от едно момиче — продължи той. — Не си ли го спомняш от училище? — Джок я прегърна и преди тя да има възможност да протестира, я целуна по устните — нежно, сладко, с уважение, но с непогрешимото достойнство на човек, който знае, че целувката му няма да е съвсем нежелана.

— Престани! — Гласът на Фреди изтъня от изненада. Толкова отдавна не я бяха целували!

— Прегърни ме, Фреди — настоя той. — Хайде, само опитай, ако не ти хареса, ще спра.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш, Джок Хемптън?

— Целувам те. Това е всичко, просто те целувам — повтори той и отново я целуна.

— Каза, че искаш да поговорим — запротестира Фреди буйно, изпаднала в паника от топлината и настойчивостта на устните му, от усещането за възхитителен уют, идващ от силната му, сигурна прегръдка. Беше толкова голям, миришеше толкова хубаво, на печени кестени, ръцете му бяха толкова силни. Кой би могъл да предположи, че има такива прекрасни устни?

— По-късно. Целуни ме, Фреди, мила Фреди, моля ти се, целуни ме, както те целувам аз. Хм, така е по-добре, много по-добре, не се срамувай. Боже, колко си красива, обичам те, винаги съм те обичал, не искам да ме обикнеш веднага, но моля те, позволи ми да те накарам да ме обикнеш, обещай ми, че ще ми позволиш, толкова време мина, толкова самотен бях без теб! Винаги съм бил самотен без теб, през целия си живот. Господи, чудех се какво ли ще изпитам, ако те целуна, но не съм си представял, че ще е така идиотски хубаво! — Той зарови лице в косата й, сърцата им се отпуснаха и те се вкопчиха един в друг, единствената им цел беше да докосват устните си.

Джок взе лицето на Фреди в ръце и започна да я целува — бавно, изучаващо, от линията на косата, надолу по топлата буза до края на ухото, после, повдигайки нагоре главата й, продължи по деликатната кожа на шията. Фреди се насили да се отдръпне, макар да трепереше от удоволствие при лекия допир на питащите му устни, макар че искаше да потъне в чудесната сигурност, която изпитваше в прегръдките му. Безуспешно се опита да потърси погледа му в сумрака на колата.

— Джок, почакай! Много бързаш, още не знам как се чувствам, изправи се, дай ми възможност да го осмисля, не се дръж като след абитуриентски бал, по-бавно, Джок! — Пострадалата самоувереност на Фреди, наранена и болезнена, я предупреждаваше, че е твърде уязвима, твърде копнееща, че трябва да се придържа към онази реалност, осъзната през дългите, изпълнени с безкрайни въпроси нощи, и да не се оставя на внезапните чувства, освободени в нея от думите и целувките му.

Той положи главата й на гърдите си. С едната ръка я придържаше леко, а с другата галеше косата й, сякаш бе дете.

— След абитуриентския бал е, Фреди, и всичко което искам, е да те държа тук до мен много, много дълго. Не мога да повярвам на късмета си. Не мога да повярвам, че съществува едно красиво, червенокосо, синеоко момиче, на което му се лети толкова, колкото и на мен. Чудя се, дали ще имаме възможност някой ден да полетим заедно? Въображението ми ще стигне само дотам, защото съм само на шестнадесет. — Джок се засмя щастливо. — Твърде млад съм, за да си представя, че бих могъл да правя нещо друго с момиче, съвършено като теб.

Фреди се отпусна на гърдите му, изпитваше желание да го слуша още и още, сякаш всяка дума бе едно миниатюрно уверение, че тя все още разполага с цял един необременен от нищо живот; събрани заедно, думите му като че ли по някакъв начин щяха да превърнат всичко изречено в истина. Джок бе прекрасен, така неочаквано сладък, помисли си тя в унес, толкова непохватно настойчив, непосредствен като малко дете. Когато го видя за първи път, беше помислила, че прилича на храбър викинг… И може би не бе сбъркала. Толкова откровен копнеж имаше в гласа му! Изведнъж всяко съмнение изчезна. Тя разпозна забравения глас на любовта. Фреди се надигна и обви ръце около силния врат на Джок, така че да може да притисне жадните си устни към неговите, дарявайки му първата си целувка по собствена воля — импулсивна, чистосърдечна, страстна.

— Господи! — ахна Джок. — Как може някой мъж да е такъв глупак, че да те остави? Казвах му на Тони, че не е с всичкия си! Винаги, когато го видех с това момиче, го предупреждавах, че е откачил — добре, че не ме послуша.

— Ти?… Ти си виждал Тони с нея — ти си му говорил! — Ръцете й увиснаха безжизнени.

— Ами… нали знаеш… между приятели, естествено те… си споделят.

— Боже мой, значи двамата сте седели и сте приказвали за мен! — Фреди се задави от възмущение. — Ти си заговорничил с него! Излизал си с тях, говорели сте си задушевно и сте се подхилквали, разбира се, той е споделял с теб всичките грозни, тъжни интимни подробности от отношенията помежду ни! През цялото време си знаел, а аз изобщо не предполагах, изобщо не предполагах… — Фреди яростно стисна страничната дръжка. Преди Джок да реагира, тя изскочи от колата, затича по алеята, отключи, изчезна в преддверието и затръшна вратата след себе си.

Фреди проседя останалата част от вечерта потънала в едно кресло в спалнята си, обезсилена от ярост и злоба. Припомняше си всяка дума от разговора с Джок. Още една мишена за поразяване — ето за какво я бе взел, повтаряше си тя отново и отново. Обезоръжен самолет, изоставен назад да се отбранява сам на вражеска територия; безпомощна, патетична, беззащитна мишена, по която би могло да стреля дори някое момче от земята. Нищо по-добро. Нищо по-лесно. А тя наистина му бе повярвала, когато й надрънка оня боклук, че я обича, и — о, боже, колко пъти може една жена да е такава овца — беше й харесало. О, да, беше й харесало толкова много, че никога нямаше да престане да се мрази за тези минути.

„Моля ви се, господине, бъдете така добър да ме начукате!“ Сигурно това виждаше всеки мъж, щом я погледнеше. Една прегръдка — и се размекна. Само една скапана прегръдка. Освен Тони Джок беше единственият човек на света, който знаеше, че не е спала с мъж повече от година. Знаеше колко е уязвима и се бе възползвал веднага, щом му се удаде случай.

Или — един момент — дали той бе единственият посветен? Дали Тони не бе казал на Суид? Дали не бе казал на някой друг? Може би всички бяха осведомени? Може би беше обществено достояние? Тази вечер никой не й бе споменал и дума за Тони. И ето я, издокарана като идиотка, на всичкото отгоре парадираща и с нашивките си! Чудо на чудесата, поне да бяха проявили мъничко любопитство или смущение! Не можеше да не знаят за развода, не се заблуждаваше, че в такъв затворен свят като ескадрилата „Орел“ подобна новина няма да се разпространи веднага. Очевидно мъжете — поне повечето — са били сигурни, че тя е момичето на Джок. В противен случай все щяха да реагират по някакъв начин — с жест, с дума на съчувствие. Веднага щом подписаха документите за развода, Тони се върна в Англия… Щеше да е съвсем в реда на нещата някой да каже нещо, но никой не го стори. Момичето на Джок. О, боже, те си мислеха, че се е озовала право в леглото на Джок… Легло, още топло от последното момиче, което е било в него. Лесна плячка.

Няма ли да се съмне най-после? Няма ли? През зимата дори и в Калифорния се съмваше късно. Още преди да изгрее слънцето, Фреди облече най-топлия си екип за летене, остави бележка за Хелга и Ани в кухнята, а когато съмна напълно, беше вече в Бърбанк и изваждаше своята Бонанза от хангара. Самолетът беше последна дума на модата, мислеше си, че с него ще летят всички заедно — и тя, и Ани, и Тони… Семейният самолет, който така си и остана без семейство.

Фреди погледна над главата си. Почти нямаше видимост. Ниските, подобни на мъгла зимни облаци изтъняваха малко в края на пистата, но на земята бе тъмно и студено. Денят не изкушаваше за полети, но щом веднъж се издигнеше над облаците и си пробиеше път към слънчевата светлина, щеше да е толкова добър, колкото всеки друг, само дето нямаше да се вижда земята. И по-хубаво, помисли си Фреди — само небе; само хоризонт. И най-важното — облаци, с които да си поиграе. Копнееше за това повече от всичко.

Бонанза се поддържаше от най-опитния механик на „Орлите“, но въпреки това Фреди педантично провери самолета. В този ранен утринен час летището беше тихо. Тя рулира до края на пистата, сърцето й биеше с нетърпението на пленник, копнеещ за свобода; видя, че нито една от стрелките на контролното табло не е на червено, и се насочи по познатата писта към примамливото обещание на небето.

Над облаците денят зашеметяваше с яркостта си. Облачната покривка обаче бе някак сплескана, приличаше на капак върху огромна консерва. Подмамващият пейзаж, който бе очаквала Фреди, липсваше. Дори и най-малкият връх или падинка бяха пресовани под капака, над него оставаше само ясното синьо на утринта, синьо без загадки или разнообразие. Отегчително синьо, осъзна Фреди с враждебно разочарование.

Отправи се на север, надяваше се на някое облаче, откъснало се от масата долу, макар и съвсем мъничко, та да се заиграе с него, да си потанцуват заедно. Ех, ако можеше да настигне гръмотевична буря, от тези, дето всеки разумен пилот би заобиколил — буря, заредена със злоба, спотаила във вихъра си обещания за опасности. Имаше да я подхвърля из кабината и да държи нащрек всяка частица от умението и опита й. Сигурно дори дъжд не валеше от тук чак до Чикаго, помисли си Фреди с отвращение. Беше ден на нулева видимост и никакви емоции.

Огледа просторната, удобна кабина с внезапна погнуса. Какъв безхарактерен самолет! Тапицерията му бе съвсем чиста, контролното табло блестеше ново-новеничко, металът на спирачния педал бе толкова нов и неизразителен, непокътнат, че тя го затърка ядно. Беше летяла на хиляди нови самолети, нали това й бе работата в Помощните части, но никога не бе негодувала срещу някой от тях, както сега негодуваше срещу този Бонанза.

Самолетът бе не само прекалено нов, той бе крайно безинтересен, мрачно реши Фреди, чудейки се защо толкова много бе искала да го купи. Моделът излезе на пазара само преди години, първият едномоторен самолет, предназначен да вози четири човека при средна скорост сто седемдесет и пет мили в час, изключително обезопасена машина, изпипана детайл по детайл. Наричаха го несравним. Всъщност бе дърта дебела крава, помисли яростно Фреди, летяща крава, способна да вози мама, татко, две хлапета, кошница с храна за пикника, спални чували, две лигави кучета — а защо не и нощно гърне, мътните да го вземат!

Тя подгони Бонанза по празното небе, без да се впечатлява, че кравата издържа на акробатични номера. Защо не? Не беше ли платила предостатъчно за тая въздушна лимузина, продължи Фреди с презрение, изпълнена с копнеж да управлява някоя износена, достойна стара талига, древно хвърчило с история, самолет с индивидуалността и храбростта на воин. Беше се влюбвала в много хвърчила и нито едно от тях не я предаде, не я направи за посмешище; един самолет нямаше да се възползва от факта, че си жена, с женски слабости, за да си играе с теб, да те смята за жертва, лесна за оплитане, лесна за баламосване — лесна, лесна плячка.

В облачната покривка отдясно имаше пролука и тя полетя натам, гмурна се през нея, за да види къде се е озовала. Часовникът й показваше, че са изминали почти два часа, откак е напуснала Бърбанк. Намираше се над океана, сив океан, с хоризонт само с една нотка по-светъл. Към Санта Моника се търкаляше гъста мъгла. Скоро на много мили наоколо всички летища щяха да бъдат затворени.

Сякаш съм над Лапландия, помисли Фреди, спомняйки си деня, когато за първи път прелетя над Пасифика, така обсебена от небето, че бе готова да преследва платноходките и оттатък ивицата на хоризонта, ако Мак не я беше спрял. Толкова млада, толкова буйна… Това бе денят, когато направя първия си самостоятелен полет. Девети януари 1936 — след седмица щяха да станат шестнадесет години оттогава. Половината от съзнателния й живот.

Не поглеждай назад, заповяда си Фреди, да не си посмяла да поглеждаш назад. Сигурно съм гладна, реши тя. Не беше закусвала, вечерята й се провали, така че налагаше се да хапне нещо. Най-близкото място, където можеше да свърши тази работа, бе летището на остров Каталина. Много пъти беше кацала там; неподдържана малка писта, без кула и все пак единственото място наоколо с височина от четиристотин и петдесет метра. Летището се намираше на върха на скалистия необитаем остров с романтично име, чието пристанище се бе превърнало в рай за хазарта през тридесетте. Каталина бе популярно място за екскурзии в хубаво време, затова на летището постоянно работеше едно кафе. Днес островът щеше да е само неин, това отговаряше на настроението й.

Щом наближи Каталина, гъста мъгла, движеща се много по-бързо, отколкото тя бе изчислила, неочаквано обви предното й стъкло. Носът и крилете на самолета изчезнаха. Сякаш летеше в някаква омагьосана кабина. И какво от това, помисли Фреди сърдито, какво от това? Калифорнийската мъгла беше нищо. Винаги можеше да се изкачи нагоре и да пробие към слънцето, само че, дявол го взел, тя си искаше кафето. Това бе нейното небе, завладяно от нея още в детските й години, завоювано отново и отново, и проклета да е, ако позволеше на някаква си скапана мъглица да й го отмъкне. Тя бе единственият човек в своето небе и познаваше пътя до Каталина толкова добре, че можеше да го прелети със завързани очи. Провери висотомера си. Имаше височина в излишък; само за височината трябваше да внимава, докато започваше подготовката за кацане.

Насочи самолета с изключителна увереност, с координация, неповлияна нито от състоянието й, нито от мъглата; Фреди просто летеше по съвършения невидим правоъгълник, за да се озове само след минута с меко кацане върху пистата на осеяната с камънаци, обезлесена стръмнина. Бонанза вече бе набрала подходящата за кацане скорост, колесникът и задкрилките й бяха спуснати.

Прекалено ниско, бе единственото, което успя да помисли Фреди, когато Каталина изскочи пред нея от мъглата като беззвучен гръм, стена от скала без възможност за изход. Остана й само секунда време, колкото да изтегли носа рязко нагоре, така че се удари в планината под ъгъл. Смачканата Бонанза продължи да се изкачва по скалистия гръбнак още малко, докато накрая подскочи, подхлъзна се и падна в едно дефиле; там се разцепи и шумът спря.

[1] Големи марки; в смисъл на „прочути“. — Б.пр. ↑

[2] Воден — пилотът на втория от двойка самолети. — Б.пр. ↑

[3] Валънтайн — картичка с любовно послание. — Б.пр. ↑

23.

Мари дьо Ларошфуко беше удивителна французойка. Бруно никога не си бе представял, че е възможно във варварското сборище, наречено Манхатън, да срещне една толкова безупречна, толкова завършена представителка на френската нация. Всеки нюанс от поведението й се усещаше като благоухание наоколо. Тя носеше Франция — старата Франция — в себе си; когато влезеше някъде, хората извръщаха глави към нея, после се споглеждаха и започваха да се разпитват един друг, а в погледите им прозираше завист. Трябваше да знаят коя е дамата тези груби обитатели на студения каменен град, защото тя олицетворяваше всичко онова, за което те не можеха и да мечтаят. Да я опознаят, вече означаваше да придобият нещо от нейната изключителност.

Мари дьо Ларошфуко бе една от многото дъщери на най-плодовитата благородническа фамилия в цялата френска история. Списъкът на имената под герба на Ларошфуко надхвърляше една пълна страница в Bottin Modain, тази библия на аристокрацията. Родът беше толкова голям, че мнозина от наследниците на Ларошфуко в течение на векове се бяха женили за наследнички на Ларошфуко. А този род беше свързан и с всички големи имена на Франция. Или както с реверанс се изразяваха английските издания по повод на някой техен херцог, „корените на неговия произход се губят във времето“.

Бруно се запозна с Мари чрез един от братята й, с когото бяха съученици. Тя бе пристигнала в Щатите, за да се сдобие с научна степен по ориенталско изкуство в Колумбийския университет. Защо й бе необходима? Това бе една от загадките на невероятно сдържаната й личност.

Беше ли очаквал, че може да се влюби някога? Откъде идваше тази сигурност, че е различен от останалите мъже, питаше се Бруно? Досега той не познаваше любовта, нито подозираше какво може да представлява. И ето че през пролетта на 1951 година го изпълни смайващо чувство. Смайващо и болезнено, защото беше на тридесет и шест, а Мари само на двадесет и две.

Тя живееше в просторната каменна къща на семейство Джон Алън — приятели на родителите й от много години. Впрочем двете семейни двойки бяха свързани от общата им страст към китайската керамика. Джон Алън бе поканил Мари да остане при тях, докато следва. Тя имаше на разположение няколко стаи и всекидневна, в която от време на време приемаше новите си американски приятели, въпреки че поради липса на време рядко можеше да си позволи такива събирания.

С миниатюрното си, изваяно телосложение Мари приличаше на скъпоценен камък в кралска корона. Блестящата й черна коса бе почти винаги прибрана назад и завързана на тила с копринена панделка. Очите й под тънките кафяви вежди излъчваха сив блясък и бяха с такава прекрасна форма, сякаш създадени от Леонардо; финият й нос бе изрисуван с деликатен щрих, а устата й — нежна и недокосната от червило.

Обличаше се почти по детски, със семпли пуловери, блузки и поли, обединени от дантелен шал, кадифена жилетка или бродирано сако, и изглеждаше чаровно старомодна в един град, където тайорите бяха закон. Бруно копнееше да й купи луксозни дрехи и разкошни бижута. За рождения й ден се опита да й подари купа от бяла керамика от времето на династията Сунг, но тя отказа да я приеме — знаеше стойността на това седемвековно произведение на изкуството. Сега антиката стоеше върху камината в спалнята му, за да му напомня, че не бива да се държи като оглупял новобогаташ с Мари дьо Ларошфуко.

Мари никога не споменаваше, но Бруно, превърнал се в онзи копой, който влюбеният мъж открива в себе си, установи, че тя ходи на богослужение всяка сутрин. Веднъж, подранил с няколко минути за чая и оказвайки се единственият гост в салона, погледна през открехнатата врата към спалнята й; пред скромно разпятие бе поставен износен клир. Не посмя да отвори повече вратата, представата за невидимото й легло остана за него свещена загадка, за която знаеше, че е недостоен да размишлява.

Когато се будеше посред нощ, а напоследък му се случваше все по-често, Бруно се питаше, как е могъл да се влюби така дълбоко и неочаквано в едно неопитно, религиозно, добродетелно момиче, чийто млад живот е преминал спокойно в манастири, класни стаи и музеи? Мари не се интересуваше от светския живот, нейното желание бе да прекара по-голямата част от времето си в натрупване на знания заради чистата радост от ученето. От чувствена гледна точка тя бе като празна страница, очакваща без припряност съдбата си, която щеше, или нямаше, да й донесе съпруг и деца.

Не беше ли това завой към една идеализирана девственица, компенсиращ толкова години на най-скрити, обременени от срам преживявания със зрели светски жени? Или отклонение, породено от сексуална преситеност? Можеше ли да се обясни като сляпо увлечение по съвършената й френска природа, която го караше, него, изгнаника от родината, да вярва, че Мари и само Мари може да спаси живота му от опустошение?

Около Мари имаше и други мъже. Семейство Алън я бяха запознали с някои от най-подходящите млади господа в Ню Йорк, но според наблюдателното и ревниво око на Бруно малката не показваше предпочитание към никого. Най-напред, нито един от тези, дето претендираха за вниманието й, не беше французин, нито един не говореше сносно френски, а Бруно бе сигурен, и в това нямаше две мнения, че Мари не възнамерява да прекара остатъка от живота си в Ню Йорк. Тя му бе доверила, че голямото й семейство ужасно й липсва. Бруно познаваше Мари дьо Ларошфуко от Коледа на 1950 година, а сега, в късната пролет на 1951, момичето с нетърпение очакваше лятото във Франция.

— Ще отплавам с „Lle de France“ веднага щом свърша училище, и няма да се върна до началото на есенния семестър, цели три месеца! — възкликна веднъж щастливо тя. — Ти ще си бъдеш във Франция през лятната отпуска, нали, Бруно? Дори и нюйоркските банкери трябва да си взимат няколко седмици почивка.

— Разбира се — отвърна той, понеже не можа да измисли обяснение как така един французин няма да си отиде вкъщи през отпуската. Това бе нещо традиционно и щеше да прозвучи странно, ако кажеше, че има други планове.

Мари го покани да й гостува в замъка близо до Тур, където семейството й прекарваше всяко лято. Каза й, че ще се опита да отиде, макар да знаеше — през цялото лято щяха да са разделени и през всеки ден от това лято той щеше да потиска в себе си страха от угрозата Мари да се влюби в някой друг. Мари можеше дори да не се върне в Ню Йорк, за да завърши следването си, изглеждаше почти невъзможно сърцето й да се запази свободно през веселите, изпълнени с удоволствия, гостоприемни дни и нощи на цяло едно лято.

Бруно не смееше и да помисли за Франция, даже за да гостува няколко седмици на Мари. Замъкът на Ларошфуко не беше близо до Валмон, но тамтамите на френската аристокрация веднага щяха да прогърмят новината, че Бруно дьо Лансел след продължителното си, странно отсъствие се е завърнал на родна земя. Баща му неизбежно щеше да научи, а Бруно знаеше, че Пол не се е отказал от заплахата си. Щеше да направи, каквото е казал. Бруно опипа белега, който все още личеше на горната му устна.

Защо не я помоли да се омъжи за него сега, преди да си е тръгнала, за хиляден път се запита Бруно и както винаги, отговорът бе един и същ. Мари не бе влюбена и щеше да му откаже очарователно и категорично, както бе отказала бялата керамична купа от времето на династията Сунг. И тогава нямаше да може да я вижда често, нямаше да може да спечели любовта й. Правилата, по които живееше Мари, правила, уважавани от него, понеже бяха част от техния свят, щяха да я възпират да му дава фалшиви надежди. Щом разбереше чувствата му, щеше скрупульозно да избягва да прекарва времето си насаме с него. Щеше най-деликатно и твърдо да го отстрани от живота си. Бруно дьо Лансел не беше мъж, който тя можеше да превърне в обикновен приятел.

Трябваше да поеме риска да я загуби през лятото, тъй като алтернативата беше да я загуби сега — веднъж и завинаги. Писмата от Жан продължаваха да идват. Със семейството му всичко бе наред, радваше се да го уведоми тя. Да, господин Бруно, можете да бъдете доволен, във Валмон всичко е както трябва.

— Господин Хемптън, няма смисъл да оставате повече тук — рече доктор Дейвид Вайз на Джок, който не бе напускал коридора пред стаята на Фреди в болницата Седърз ъф Лебънън, откак я докараха тук на количка преди осемнадесет часа. — Обещавам да ви се обадя по телефона веднага щом има и най-малка промяна в състоянието на госпожа Лонгбридж.

— Ще се навъртам наоколо — твърдоглаво за десети път отвърна Джок.

— Невъзможно е да ви кажа кога ще излезе от комата. Може да продължи с дни. Може да продължи със седмици. Може да минат месеци, господин Хемптън. Не сте разумен.

— Знам. — Джок се извърна, усещайки поредната вълна от нелогична враждебност към Дейвид Вайз. Човекът е твърде млад, упорстваше Джок, за да отговаря за сериозни неща; беше телефонирал на Суид да събере референции за лекаря.

Вайз беше на четиридесет и две, най-младият шеф на отделението по неврология, назначаван някога в болницата. Всички лекари, с които говори Суид, му казаха, че имат късмет, задето Фреди е попаднала при него.

Информацията успокои Джок само за минути. Човек едва на четиридесет и две раздаваше заповеди, извикваше специалистите, от които се нуждаеше, взимаше множество решения, без да има време да ги обяснява на Джок, освен по типичния за лекарите стенографски начин. Животът на Фреди беше в ръцете на този мъж, което означаваше, че Джок е напълно зависим от Вайз, и той го мразеше за това. Искаше му се да хване високия млад лекар за раменете и да го разтърси, докато увереното, напрегнато изражение напусне лицето му, докато очилата му паднат и се счупят; искаше му се да изкрещи, че трябва да излекува Фреди, да я излекува напълно; искаше му се да изплаши копелето до смърт, да му покаже, че ако не си свърши работата, ще го убие с голи ръце… И в същото време не смееше да го обиди.

Ходеше нагоре-надолу по коридора, мислейки злобно и за сестрата; тя пък се бе опитала да му спомене, че е цяло чудо, дето Фреди е оживяла след катастрофата. Какво знаеше тази жена? Естествено, че беше оживяла. И не беше катастрофирала, за бога, нима не знаеха, че не трябва да използват въпросната дума? Беше се приземила зле, грубо кацане, с прекалено голяма скорост. Хората не умират от лоши приземявания, просто се поразтърсват, чупят си крак или ключица, дори няколко неща наведнъж, но костите накрая зарастват, никой не умира от счупени кости. Какво искаше да каже Вайз с това „затворено черепно нараняване“? Ако черепът й не е счупен, какъв е проблемът тогава?

Джок се насили да се отпусне за минута на един от столовете в коридора. Беше извървял толкова километри, че едва вдигаше натежалите си крака, но седенето беше по-лошо. Докато се движеше, поне му се струваше, че прави нещо, вместо да чака безпомощно. Приседна в същото фалшиво отпуснато положение, в което чакаше близо до самолета си заповедта ескадрилата му да се приготви за въздушен бой.

Проклети да са тия некомпетентни, престъпни идиоти от летището Върбанк, мислеше Джок. Защо са й позволили да излети в такова време? Проклети да са и добронамерените, непохватни идиоти от кафето на летището в Каталина, слезли по склона да я спасяват. Един господ само знае колко още са я наранили, друсайки я по пътя надолу до пристанището? Господи, какво лошо място за приземяване в мъгла! Да върви по дяволите летището Каталина, как е възможно изобщо да съществува! Четиристотин и петдесет метра високо, без кула, без радиовръзки — трябва да го сринат със земята, та никой вече да не се изкушава да каца там! Фреди сигурно е излязла от курса, загубила се е във внезапната мъгла — нямаше друго възможно обяснение защо се е озовала близо до онази предателска скала убийца. Фреди беше внимателен пилот. Не бе смачкала и стръкче трева през шестте години в Помощните части, още по-малко пък хвърчило.

Но какво я бе прихванало да лети вчера при зазоряване? Що за луда идея, питаше се Джок в отчаяние, мислейки си за всички онези неща, дето си бе обещал да обясни на Фреди, за всички думи, репетирани през дългата, безсънна нощ. Възнамеряваше да отиде у тях по време на закуска и да я накара да го изслуша, да разбере и да му прости. И тя щеше да го разбере, беше уверен в това… Не можеш да загубиш истинската любов точно когато почти си я намерил. Нали?

В лампата на тавана има умряла муха, помисли Фреди, прозирайки смътно, че тази мисъл вече е минавала през ума й, докато вихрени кръгове от изтекло време бомбардираха съзнанието й — вечност след вечност, живот без начало и без край. Навярно това бе адът — да живее вечно обездвижена, самотна, неспособна да извика, в дъното на някаква бяла вдлъбнатина, пълна догоре с тъмни, опасни води, и да наблюдава тъмното петно на една умряла муха в лампата, която, изглежда, не преставаше да свети. Дали пък не гледа в огледало? Дали не е тя това тъмно, мъртво петно, уловено в капана на лампата? В слепоочията й заблъска неизпитвана досега паника, знаеше, че никога няма да може да извика за помощ. Очите й се отвориха, ала устата й бе закрита, не можеше да движи ръцете си. Беше жива заровена.

— Събудихте се — рече нечий мъжки глас, — добро момиче! — Една ръка взе китката й и палецът умело напипа пулса й. Това бе спасение. Не беше в ада. Не беше обречена.

— Не се опитвайте да задавате въпроси — предупреди мъжкият глас, когато тя се събуди за втори път. — Челюстта ви е счупена и сме я стегнали със скоби, за да оздравее. Затова не можете да говорите. Ще ви кажа всичко, което искате да знаете. Не си хабете силите, нуждаете се от тях. Ще ви направим като нова, обещавам ви, но сега сте много слаба и съм убеден, че ви боли. Даваме ви всички възможни лекарства против болката, ала не можем напълно да я спрем. Аз съм доктор Дейвид Вайз. Вие сте Фреди Лонгбридж. Намирате се в болницата Седърз ъф Лебънън. Майка ви пристигна от Франция и се грижи за малкото ви момиченце. И двете са добре. От вас се иска само да оздравявате. За известно време не бива да имате посетители. Наложете си да не се притеснявате за нищо. Светът може да се погрижи за себе си, уверявам ви. Просто се отпуснете в прегръдките на съня. Докато спите, ще оздравявате. Когато се събудите, сестрата ще ме извика, където и да съм, и ще дойда веднага щом мога. Няма да оставате сама и за минута. Не се тревожете, всичко ще е наред. Сега поспете, госпожо Лонгбридж, просто затворете очи и се унесете. Не бива да се безпокоите. Аз съм тук, за да се грижа за вас.

Фреди се опита да му благодари с очи. Мъжът погледна към нея, усмихна се и тя видя, че е разбрал. Затвори очи и заспа.

— Днес може да се опитате да проговорите — предложи Дейвид Вайз на Фреди. Бяха я хранили интравенозно през трите седмици, прекарани в кома, после със сламка, докато накрая челюстта й оздравя. Вчера свалиха скобите, но тя все още се страхуваше да отвори уста.

— Ани? — попита тя, без да движи устни, с изтънен глас, който идваше от дълбините на гърлото й.

— Страхотна е. Точно сега е на училище. Майка ви ще дойде по-късно. Как се чувствате?

— По-добре.

— По-добре сте. Много, много по-добре.

— Колко… дълго?

— Колко дълго сте тук? Повече от месец, но това не е важно. Не изглежда дълго, след като вече можете да говорите.

— Колко… още?

— Не мога да ви кажа със сигурност. Ударена е главата ви, когато сте изхвръкнали от самолета. Така се е стигнало до онова, което ние наричаме затворено черепно нараняване — няма фрактура на черепа, но има внезапно нараняване на мозъка, като силно натъртване, и събиране на течност. Затова бяхте в кома. Тя обаче продължи сравнително кратко. Когато накрая течността изчезне, може да очаквате пълно възстановяване и може би — съвсем лека загуба на паметта. Но ние не знаем кога ще стане това. Бавна работа е, не разполагаме със средства да я ускорим. Междувременно имате доста други неща за лекуване. Два счупени крака, една ръка, една китка, счупен нос, счупена ябълчна кост — за щастие няма наранявания на гръбнака, нито счупен таз. Справяте се много добре.

Беше се зарадвала, че ще види майка си, но след краткото посещение се почувства изтощена. Нямаше сили да говори освен на доктора. До днес всяка преживяна минута бе гранична в живота й, едновременно въпрос и отговор. „Светът може да се погрижи за себе си“, бе казал Дейвид Вайз и през болката, през ужасните нощи и страховити дни, бинтована, със скоби на челюстта, с крайници в гипс, тя се бе вкопчила в смисъла на думите му. Повтаряше си ги отново и отново; в тях имаше магия, част от силата й се бе прехвърлила в нея. Изостави собствената си воля, захвърли я някъде встрани и правеше само каквото я молеше той, доверяваше му се напълно. Предаността му беше абстрактна, подчинена на лечението, и все пак лична — нали му беше пациентка.

С идването на Ив истинският свят отново бе влязъл в болничната й стая, но тя не го посрещна с добре дошъл. Беше твърде крехка, твърде натрошена, твърде болна, за да се занимава с него. Не желаеше да мисли, да разговаря с хора. Дори само да извие ъгълчетата на устните си в усмивка бе твърде много за нея. Ще кажа на сестрите, реши Фреди, че още е много рано да приемам посетители. Кога, чудеше се, ще се върне Дейвид Вайз отново да провери състоянието й?

— Сестрата ми каза, че не искате огледало — рече Дейвид Вайз на Фреди.

— He.

— He е толкова лошо, колкото си мислите. С помощта на възстановителната хирургия можете да очаквате, че ще изглеждате както преди. За щастие Калифорния е световната столица на пластичните хирурзи. Някои белези сигурно ще останат, зависи как ще оздравява кожата ви — но повечето от тях ще успявате да закривате с косата си. Колкото до свиренето на чело обаче…

— Кой е казал, че свиря на чело? Никога не съм се докосвала до подобен инструмент.

— Е, облекчен съм. Това е единствената функция, която не ви обещаваме, че ще възстановим.

Фреди се засмя за първи път от времето на катастрофата.

— Това лекарска шега ли е?

— Класическа.

— Ами ако я бяхте казали на челист?

— Нямаше. Попитах Ани, за да съм сигурен.

— Благодаря ви, че сте й обяснили как ще изглеждам. Страхувах се да не се ужаси, като ме види. Каза, че сте й нарисували скици, за да й покажете защо съм бинтована и гипсирана.

— Великолепно дете е.

— Имате ли деца?

— Не, нямам. Разведох се, преди да имам деца.

— И аз съм разведена.

— Ани ми каза.

— Изглежда, доста сте си поговорили. За какво още си приказвахте?

— За баща й, за работата в училище, за плановете й да се учи да лети.

— Ще изляза ли оттук, когато започне лятната ваканция на Ани?

— Не мисля. Все още не сте готова да станете от леглото. Мускулите ви ще са твърде слаби от дългото лежане. Ще имате нужда от сериозна физическа терапия.

— Тогава ще я изпратя в Англия. Може да прекара лятото в Лонгбридж Грейндж с дядо си и баба си. Навярно и баща й е там.

— Там е. Няколко пъти говорих с него по телефона. Но не толкова често, колкото с господин Хемптън.

— Притеснява ли ви?

— Не повече от два пъти на ден. Понякога и три. Отказва да повярва, че не желаете никакви посетители. Сигурна ли сте, че не желаете да го видите?

— Абсолютно. Но ще се видя със Суид Кастели и ще му кажа Джок да престане да ви се обажда — рече Фреди решително.

— Имате ли представа колко по-добре сте, госпожо Лонгбридж?

— Благодарение на вас, доктор Вайз.

— Глупости. Вие сте борец. Онези първи седмици… тревожех се.

— А аз не се тревожех. Казахте ми да не се тревожа, това и сторих. Казахте ми, че сте тук, за да се грижите за мен.

— Значи си го спомняте, госпожо Лонгбридж?

— Фреди. Защо не ме наричате Фреди?

— Разбира се. Аз съм Дейвид.

— Знам.

— Трябва да вървя. Ще се върна да те видя по-късно, преди да си тръгна.

— Благодаря ти, Дейвид.

— За бога, Фреди, да не си си мислила, че още си каскадьор? Какво е това, по дяволите?

— Знам, Суид. Казаха ми, че изглеждам по-зле, отколкото е всъщност. Не съм си правила труда да се разглеждам. Но всичко ще е наред… просто въпрос на време и търпение. Не се тревожи. Как вървят нещата с „Орлите“?

— Бизнесът е страхотен. Всички самолети летят, пълни догоре и в двете посоки, и ощастливяваме притежателите си на акции. Духът в главната квартира обаче е нисък.

— В смисъл?

— Липсваш ни! Гледката от забавното ти личице и звукът от малките ти стъпки, малките ти дяволии, за да ни държиш нащрек…

— По-добре е да свиквате, Суид. Няма да се върна.

— Сега не си в състояние да взимаш решения. Не ти вярвам.

— Както желаеш. Не ме интересува. Виж, Суид, трябва да спрем Джок да се обажда на доктор Вайз. Той е много зает човек и не може да отговаря на досадни обаждания.

— Това ще е адски трудно! Джок е в лоша форма. По-зле е от теб, ако изключим гипса и превръзките.

— Пет пари не давам в каква форма е! Просто не желая да го виждам. Той обаче трябва да престане да безпокои доктор Вайз. Ще се опиташ ли да му го втълпиш?

— Мога да опитам. Но ти познаваш Джок.

— За съжаление, да. Прекалено добре.

— По дяволите, Фреди, не знаех, че гласът ти може да звучи толкова горчиво.

— Време е да се науча да се грижа за себе си, Суид.

— Как да разбирам това?

— Суид, стари приятелю, все още нямам достатъчно сили. Благодаря ти, че дойде. Разчитам на теб за Джок.

— Разбира се, Фреди. И се пази. Джок не е единственият разкапал се.

— Дай ми целувка, Суид.

— Пръстите на краката ти ми се виждат единствено подходящи.

— Знаех си, че ще намериш място.

Ив убеди Фреди да освободи Ани от училище по-рано, за да летят до Европа заедно; щеше да я остави на Тони в Лондон, преди да продължи за Париж. В Шампан ужасно се нуждаеха от Ив, настъпваше периодът на големите гостувания. Вече бе прекарала прекалено много време далеч от Валмон.

Джок ги закара с колата до летището, за да хванат самолета за Ню Йорк. Докато чакаха да обявят полета им, Ани разглеждаше летището, а Джок седеше оклюмал с Ив, никак не му се искаше да я види как си заминава.

— Дявол да го вземе, Ив, страшно ще ми липсваш, наистина — рече той, като сграбчи ръката й и я стисна.

— Скъпи Джок. Всичките онези вечери, филми, разходки с колата през уикенда, какво щяхме да правим с Ани без теб? Не ни остави да се почувстваме самотни и за секунда. Ти си превъзходен приятел. Каня те да ни гостуваш в Шампан, когато и колкото пожелаеш.

— Може би някой ден. Ив, слушай, за Фреди…

— Опитах се, Джок, знаеш, че се опитах няколко пъти, но тя просто не иска да те види. Помислих си… възможно е да изчаква, докато започне да изглежда по-добре. Може би просто от суета…

— Фреди и суета? Хайде, Ив, знаеш, че това не може да има нищо общо. — Суровите черти на Джок бяха застинали в маска на безнадеждно страдание.

— Навярно си прав — въздъхна Ив. — Но не иска да говори… Не можах да изкопча думичка. Фреди не ми казва много неща, никога не сме имали такива взаимоотношения… И двете ми дъщери винаги са имали доста тайни. И аз си имам своите тайни. Ние сме такова семейство. Сега с Делфин е по-различно, говорим си доста, но Фреди… — Ив повдигна рамене; дори и в нараненото си, безпомощно състояние Фреди не бе пожелала да се довери на майка си.

— Онзи негодник Вайз знам, че ще се опита да я свали — рече Джок с мрачно подозрение; златистата коса, която падаше над челото му, сякаш бе потъмняла в унисон с отчаяното му настроение.

— Джок, ама и ти! Не позволяваш ли на въображението си да те отведе твърде далеч? Горката Фреди едва ли е обект на желание в момента.

— Ти си й майка, не можеш да го разбереш. Нейният… дух… ето по какво ще си падне той.

— Фреди е пациентка на доктор Вайз. Докторът е заинтересован от успешното й лечение. Лекарите не се „свалят“ с всяка жена, за която се грижат.

— Тя не е „всяка жена“. Тя е различна. Винаги е била. Нито едно момиче не е успяло да се доближи до нея.

— Няма да споря с теб, Джок. Виж, щом излезе от болницата, щом успееш да поговориш с нея, нещата между вас може да се променят. Но какъвто и да е проблемът, сега не си в състояние да направиш нищо. Дай й време.

— Имам ли друг избор? — попита Джок, като облегна чело на ръцете си и поклати глава.

Не, помисли си Ив, никакъв избор. Трябва да си я наранил ужасно по някакъв начин, Джок, колкото и обично, щедро, несвързано и бръмчащо мъжко същество да си, без да съзнаваш какво вършиш. Фреди отдава любовта си толкова пълно, толкова сляпо, толкова непоколебимо и толкова рядко — но щом веднъж те е изхвърлила от живота си, няма много надежда. Виж какво стана с Тони. Никога не спомена и дума за него. Точно както и оня мъжага Макгайър — сякаш и двамата бяха престанали да съществуват… сякаш никога не бяха живели. Ив погледна Джок, седнал до нея, потънал в почти материализирано страдание, и реши; нейната обична, непослушна, твърдоглава дъщеря Мари-Фредерик трябва да бъде освидетелствана като напълно невменяема. Ако някой мъж, така мил и свестен като Джок, бе влюбен в нея толкова дълго, колкото тя подозираше, че Джок е бил влюбен във Фреди, положително щеше да му даде шанс, без значение какво е извършил. Във всеки случай най-малко един скъпернически, оскъден шанс. А защо да не ги направи дузина? Какво има за губене?

Не можеше да се съмнява, сега изглеждаше добре, призна Фреди, разглеждайки се в ръчното си огледало през един следобед в края на август — с изключение на някакъв дълъг, тънък бял белег от ухото й почти до брадичката, който никога нямаше да може да се скрие с грим, тен или изкусно подреждане на косата. Физическата терапия в болницата беше погълнала повечето от дните й. Можеше да ходи без следа от накуцване; мускулите й бяха възвърнали предишната си сила.

Защо стоеше още в клиниката? Заемаше легло в единична стая, когато сигурно имаше наистина болни хора. И все пак мисълта да се прибере вкъщи, в голямата, самотна къща, бе смразяваща, плашеше я. Родителите й я бяха помолили да отиде във Валмон за гроздобера. Делфин я канеше в Сан Тропе, там си бяха купили вила, в която щяха да останат до октомври.

Само при мисълта да напусне болницата нещо сякаш се свиваше във Фреди. Тя не се осмеляваше да излезе от стаята до фоайето, а те я караха да пътува до Европа! Навярно Ани можеше да остане в Англия до края на годината. Да, една година на училище в Англия щеше да е добре за нея — при Пинелъпи, Джерълд и Тони. Така, помисли си Фреди, нямаше да й се наложи да напусне болницата; нямаше да й се наложи да напусне стаята си. Тук, в Седърз, се намираше в безопасност. Останалият свят беше отвратително несигурен. Нима Делфин и майка й не го осъзнаваха? Нима не бяха достатъчно наясно с опасността? Как е възможно да очакват да ги посети, сякаш живееха зад ъгъла? Не знаеха ли, както го знаеше тя, че човек трябва да стои в малко, познато, безопасно пространство, без необходимост от решения, без тревоги, ужаси, рискове, изненади. Най-дългият път, който можеше да се насили да извърви, беше от стаята й до центъра за физическа терапия, и то при пълните уверения, че отново ще се върне в безопасната си стая, в безопасното си болнично легло. Не използваше асансьора… Не искаше да го взима… Никога нямаше да го вземе, без значение колко я изморяваха стълбите… Това бе лошо място… Лошо и зло.

— Как се чувствате днес, госпожо Лонгбридж? — попита старшата сестра на етажа, щом влезе в стаята. — Божичко, изглеждате прекрасно!

— Чувствам се ужасно — отвърна Фреди. — Боли ме навсякъде. Не знам защо се чувствам толкова зле. Няма да вечерям тази вечер, госпожо Хил, нямам сили да ям.

— Чувам, че си имала лош ден — подхвърли Дейвид Вайз спокойно. — И няма да вечеряш?

— Всичко ме боли — избъбри Фреди, сви се на кравай в леглото и издърпа чаршафа до брадичката си.

— Абсолютно всичко? От главата до петите?

— Да.

— Ще ти дам два аспирина и ще те изведа на разходка с колата. Единственото познато средство, когато всичко боли.

— Не!

— Ти не искаш да излизаш от болницата, нали, Фреди?

— Не ставай смешен!

— Аха! Сигурния признак, че пациентът е добре. В момента, когато кажеш на лекаря си, че е смешен, вече си готов да напуснеш лечебното място. Никой лекар не е смешен в болницата. Това е против всички правила. Давам ти пет минути да се облечеш. Отиваме на брега да погледаме залеза.

— Не мога. Няма да дойда. Изобщо не мога да се облека! Чувствам се много зле.

— Пет минути. Или ще дойдеш по нощница и халат!

— Нямаш ли друга работа?

— Точно сега не.

— По дяволите!

— Даже от аспирин не се нуждаеш! Пет минути, засичам!

— За дамата пилешка супа, а за мен едно чисто мартини — рече Дейвид на бармана в крайбрежното заведение „При Джек“, където бяха седнали върху високите столчета в очакване на залеза.

— Нека бъдат две мартини — реши Фреди. — И моето да е двойно.

— Майка ми казва пилешка супа — запротестира Дейвид.

— Синът й казва, че съм достатъчно добре, за да напусна болницата. Да не би майка ти да е ходила в медицинско училище?

— Всички еврейски майки автоматично придобиват медицинска квалификация дори и синовете им да не са лекари. Дори и ако имат само дъщери.

— Мога да пия алкохол, нали? Няма да ми навреди. Искам твоето мнение, не на майка ти.

— Разбира се. Можеш да правиш всичко, което си правила преди злополуката.

— Имах късмет, нали? — Фреди изведнъж стана сериозна.

— Дяволски късмет.

— Все още не си спомням какво се случи.

— Напълно нормално. Загубата на паметта за действителното събитие често съпровожда затвореното черепно нараняване. Може да се възвърне, а може и не. Неконтролируемо е.

Фреди се умълча, загледана през огромния огледален прозорец. Двама мъже спускаха щори от тънка сива пластмаса, за да смекчат ярките лъчи на залязващото слънце. В далечината имаше лунапарк с увеселително влакче. Ясно различаваше хората, насядали във вагончетата. Зрението й не бе отслабнало. Извърна се към Дейвид Вайз и го загледа напрегнато, както той самият я бе гледал през всичките тези месеци. Смяната на ролите бе нещо справедливо. Тъмна коса, добре поддържана, с по някой сив кичур тук-там; дълбоки линии от двете страни на устата; продълговато красиво лице, напомнящо тъжен клоун — приликата изчезваше, щом се усмихнеше; широки, пълни устни, очила с рогови рамки.

— Непрекъснато ли носиш очила? — попита тя.

— Само когато искам да виждам. Доколкото си спомням, обикновено ги свалям под душа, щом открия къде е сапунът.

— Не знам нищо за теб, освен че сестрите те смятат за бог, и май са прави.

— Обичат да преувеличават. Е… само малко.

— И какво прави богът, когато не работи?

— Аз съм непредсказуем, сложен, напълно затворен и загадъчно противоречив. Всъщност много очарователен. Бивш футболен играч — обявен за най-ценния преден защитник в Айви Лийг. Също и гросмайстор по шах. Хобито ми обаче е поло. Шия си костюмите по поръчка при Севил Роу, имам сериозна колекция от младо бургундско във винарската си изба с климатична инсталация. Винаги чета по три страници от Сартър на френски, преди да заспя, мога да рецитирам по памет пълните събрани съчинения на Толстой, Кама Сутра, Джейн Остин и Хенри Милър.

— Хм.

— Всъщност играех шах… в гимназията. Известен съм обаче със спортсменската си игра на пинг-понг.

— Какво си правил през войната?

— Служих в медицинския корпус. Не съм излизал от страната.

— Какво правиш в свободното си време?

— Имам къща в Брентуд и обикновено си седя у дома, когато имам възможност. Чета по малко, слушам по малко музика, понякога през уикенда идвам дотук с колата и се разхождам по брега, виждам се с неколцина стари приятели, определям си срещи — ресторанти, кино, — но през повечето време работя.

— Ако целта ти беше да прозвучи скучно, не успя.

— В сравнение с нещата, които чух за живота ти, звучи точно толкова неавантюристично и еднообразно, колкото може да бъде животът. Медицината обаче никога не е скучна, а аз се занимавам с нея.

— И всеки ден спасяваш по някой пациент?

— Не съвсем… За какво да ти разкажа?

— Вече ми разказа. Умирам от глад — леко изкокетира Фреди; знаеше, че в разкроената си бледолилава пола с висока талия и бялата ленена блуза с ниско деколте изглежда толкова добре, както не бе изглеждала от месеци насам.

— Специалитетът тук е помпано[1], изпечено в намаслена хартия, но на мен ми се яде омар на пара. Да помоля ли бармана за менюто?

— И за мен омар, моля — усмихна се Фреди. Беше доволна от себе си. Лекарите винаги знаеха всичко за пациентите и това поставяше болните в неизгодно положение. Но ето че и тя научи подробности за живота на Дейвид Вайз. Досега й бяха известни неговата доброта, търпението му, чувствителността му към пациентите и страстта му към работата. Сега вече можеше да си го представи как чете книга в засенчената от дървета уютна къща в Брентуд, как се разхожда по пясъка досами вълните, бос, с навити крачоли на панталоните. И, разбира се, с очилата си, за да не се изгуби или препъне в някоя морска звезда.

Когато омарите станаха готови, те се преместиха на една маса. На всеки, желаещ да яде омари, му завързваха голям лигавник, независимо дали го искаше или не. Това беше първият омар на Фреди почти от година. Тя се зае с него; включи в действие трошачката и дългата, остра вилица, а когато и те не й вършеха работа — пръстите и зъбите си. На два пъти помоли за още разтопено масло.

Щом свърши, Фреди шумно въздъхна от удоволствие, изми пръстите си в голямата купа с топла вода и плаващи в нея резенчета лимон, развърза лигавника си и погледна към Дейвид. Бузите й блестяха като на току-що изкъпано бебе.

— Сладкиш с извара? — запита се тя на глас. — Или сладолед?

— И двете. — Дейвид се наведе напред и я целуна по устните. Фреди ахна от изненада. — Харесват ми момичетата, които знаят как да ядат омар — обясни той.

— Толкова много, че ги целуваш?

— Без проблем. — Той я целуна отново, а очилата му се удариха в носа й. — Съжалявам!

— Свали си очилата — предложи Фреди.

— Тогава няма да мога да те виждам.

— Знаеш чудесно как изглеждам.

— Не и сега, не когато си щастлива. Щастлива си, нали, Фреди?

— Да — изрече тя бавно. — Да, щастлива съм.

— Но не напълно?

— Не… не напълно… Но нищо не може да се направи. Предполагам, че съм… малко депресирана някъде дълбоко вътре… има много причини… сложно е… Надявам се, че ще си отиде от само себе си. Вероятно е въпрос на време. Дейвид, важното е, че съм щастлива точно в този момент, всъщност чувствам се щастлива, откак дойдохме тук; не си спомням да съм изпитвала такова щастие от много, много време насам. Другото… тази потиснатост, не е твой проблем.

— Само че е.

— Защо? Каза, че съм готова да си вървя вкъщи. Гониш ме от гнездото. След начина, по който атакувах омара, няма как да се преструвам, че съм още слаба. Нуждая ли се от лекарски грижи?

— Технически не. Само че аз искам да продължа да се грижа за теб.

— Как? — попита озадачено Фреди.

— Искам… Искам да се омъжиш за мен. Не казвай не. Изобщо не казвай нищо! Не ми казвай, че не знам какво говоря! Не ми казвай, че не може да молиш едно момиче да се омъжи за теб още след първата среща и две целувки. Може, току-що го направих, а никога не съм вършил нищо импулсивно в живота си. Познавам те по-добре, отколкото си представяш. Знам също, че е малко прекалено скоро и че не биваше да се раздърдорвам, но не издържах. Искам да си наясно какво изпитвам към теб… Ти ще разполагаш с достатъчно време да ме опознаеш и да решиш… когато решиш. Това е всичко, няма да кажа повече дума.

— Боже мой — изрече тихо Фреди. — За какво ще си говорим на втората ни среща?

[1] Помпано — северноамериканска риба; има покрити с игли перки и широко разклонена опашка. — Б.пр. ↑

24.

Беше началото на октомври 1951 година.

След лятото, прекарано в долината на Лоара, Мари дьо Ларошфуко се върна свободна и необвързана. Бруно ангажираше времето й почти всеки уикенд със следобедни екскурзии и тихи вечери в малки ресторанти. Тя му каза, че семейството й е било разочаровано, задето неочакван бизнес не му позволил да дойде във Франция.

— Маман искаше да те опознае след всичко, което й разказах, а братята ми разчитаха на теб за тениса… Накратко, липсваше ни, Бруно. Не бива да ни разочароваш отново — рече Мари полушеговито и му хвърли бърз, срамежлив поглед; Бруно, способен да отчете всяко загатване на интимност в изражението й, осъзна, че това бе най-топлият поглед, който тя някога му бе отправяла.

Тази вечер в семейство Алън празнуваха рождения ден на Мари. Бруно цяла седмица беше търсил подарък не прекалено голям, но достоен за това царствено момиче. Накрая се спря на едно чудесно издание на „Приключенията на Алиса в страната на чудесата“. Мари обичаше тази книга, но защо той не можа да я разбере, въпреки че я прочете със старателно внимание на влюбен мъж, сякаш там щеше да открие скъпоценни указания за характера й. Посрещна го Сара Алън, поздрави го и обясни, че Мари още се облича.

— Имало задръстване в това ужасно метро на връщане от Колумбия, и то точно тази вечер… Уж давам официална вечеря, а тя ми позволи да поканя само дванадесет от приятелите и освен вас… Искаше ми се да организирам бал, с толкова много хора се е сприятелила, но тя не желае много шум.

Значи освен него щеше да има дванадесет други гости, помисли си Бруно. Четирима от тях се оказаха двамата любими професори на Мари с жените си; другата двойка бяха дъщерята на семейство Алън, Джоун и годеникът й; още две двойки — нейни женени приятели от университета; и някакъв неженен мъж, но той дойде с момиче, близка приятелка на Мари. Единственият необвързан гостенин тук беше той. Какво означаваше това? Специален избор или случайност? Познавайки Мари, най-вероятно беше да допусне, че тя съвсем невинно е подбирала поканените — близки, с които и в Ню Йорк можеше да се почувства у дома. Но така ли беше? Или с поканата искаше да му покаже, че е само един приятел, както всички останали, и нищо повече?

Бруно седеше в един ъгъл намръщен, малката му пълна уста бе ясно стисната, задето се е озовал в такова идиотско положение. Мари влезе в стаята, облечена в елегантна, дълга до земята рокля от тежка бяла коприна без презрамки. Черната й коса бе сплетена в корона около безупречно оформената глава. От ушите й висяха дълги обеци с диаманти розетки в центъра с големи изпъкнали рубини; едра брошка беше закопчала и на деколтето си.

Бижутата й бяха великолепни; тя ги носеше със същата непринуденост, с която носеше незабележимите златни обеци, златната верижка и часовника от ежедневието й. Бруно захапа устната си. Колкото и да бе влюбен, фактът, че Мари притежава бижута, които нямаха нищо общо с него, го вбесяваше. Не биваше да й разрешава да слага нищо, даже чифт обувки, ако не са й подарени от него; не трябваше никога да го изненадва с неочаквани и неконтролирани превъплъщения, независимо колко са красиви. О, ако я притежаваше, тя щеше да се научи!

Озовал се на другия край на масата, далеч от Мари, за Бруно вечерята се превърна в дълго и изтънчено мъчение. Мари седеше между Джон Алън и един от професорите и изглеждаше по-щастлива и по-одухотворена от всякога. С толкова много хора около овалната маса общият разговор бе невъзможен; наложи се Бруно да забавлява дамите отдясно и отляво. Мари не го бе поставила до себе си. Очевидно тя бе подредила местата, както бе подбрала и кого да покани. Докато привършваха тортата за рождения ден, дори не се опита да улови погледа му. И най-опитната флиртаджийка нямаше да се отнесе с него така изкусно, както уж простодушната Мари дьо Ларошфуко. О, ако той й беше господар, щеше да я научи да не му играе такива номера!

След вечерята сервираха в гостната кафе и бренди. Бруно се опита да седне до Мари, но мястото на малкото канапе вече бе заето от по-младия й професор. И докато разклащаше чашката с кафе, Бруно свирепо изучаваше този учен, посветил живота си на китайската керамика. Очевидно бе добре възпитан и ако се съдеше по елегантността на жена му, сигурно притежаваше солидни лични доходи. Мари не преставаше да се смее на думите му по адрес на университета, докато накрая Бруно се извърна, за да скрие гримасата на отмъстителна ревност, която чувстваше, че се изписва на лицето му.

Не беше ли възможно професорът да е причината тя да се върне след лятната ваканция, без да се е сдобила с някой френски ухажор? Не се ли подразбираше, че е влюбена в този мъж, споделящ най-дълбоките й интереси? Какво богатство от възможности притежаваха те да са заедно всеки ден, помисли си Бруно, припомняйки си колко лесно любовниците му мамеха съпрузите си. Сигурно се срещаха тайно между стелажите в библиотеката, в работните стаи, където се изучаваха фрагменти от керамиката, обядваха заедно, а след обяда… Не!

Ако Мари му принадлежеше, тя нямаше да има такава отвратителна свобода! Той, Бруно, щеше да разполага с нея всяка минута, щеше да поеме контрола върху нощите и дните й бавно, стъпка по стъпка, така ловко, че малката никога да не заподозре как е била дресирана. Виконтеса Бруно дьо Сен Фрейкур дьо Лансел никога нямаше да си позволи да седи в гостната и да се кикоти като ученичка.

— Още кафе, Бруно? — стресна го гласът на Мари дьо Ларошфуко. Така бе потънал в мисли, че не бе забелязал приближаването й.

— Благодаря, Мари, не. Харесва ми как си сплела косата си… изглеждаш почти на петнадесет.

— Мисля, че изглеждам прекалено важна. Не се опитвай да ме дразниш — нареди му малката спокойно, самоуверено и в същото време така очарователно, че сърцето му закопня за нея; държането му, солидно, непринудено, невидимо бронирано както винаги, с нищо не го издаде. — Благодаря ти за „Алиса“ — продължи Мари, — това е най-приятният подарък, който съм получавала… Как я откри?

— Тайна.

— Бруно, моля ти се, кажи ми! Книгата не може да се намери във всяка книжарница. А знаеш, че мразя тайните!

— И все пак ти май имаш някакви тайни с оня професор там — нехайно рече Бруно и кимна към русия учен.

— Джо? Нали е забавен? Обожавам го, всъщност всички го обожават. А жена му, Елин, е една от най-чаровните жени, които съм срещала. Успя ли да поговориш с нея? Не? Срамота! Те са женени едва от година, тя току-що ми каза, че чака бебе! Чудесно е да видиш двама души толкова щастливи. Може би…

— Може би какво?

— Следващата седмица Джо и Елин устройват парти за група студенти. Ще ти бъде ли приятно да дойдеш с мен? Предупреждавам те, всички останали гости ще са от отдела за ориенталско изкуство, но мисля, че ще ги харесаш. Знам, че и те ще те харесат.

— Какво те кара да мислиш така? — попита Бруно. — Не споделям специалните им интереси.

— Бруно, понякога си толкова… толкова недосетлив! Ще те харесат, защото ти си ти и… — Малката се поколеба и на Бруно му се стори, че се въздържа да изрече думите, които й бяха дошли наум.

— И — настоя той, — и какво?

— За бога, Бруно… те са слушали за теб. — Мари някак притеснено се усмихна. — Предполагам дори, че… любопитстват… Някои от тях смятат, че не съществуваш, смятат, че съм те измислила.

— Значи си говорила за мен на колегите си?

Малката повдигна глава, за да срещне очите му с неизразимо искрения си поглед, спокойната увереност отстъпи на прямотата й. Тя заговори със сериозност и плам, каквито не бе виждал в нея.

— Не издържах, Бруно. Как можех да те пазя в тайна?

— Ти си най-съвестният шофьор, когото познавам — рече Фреди на Дейвид, докато той управляваше тъмносиния си кадилак по почти безлюдния булевард „Сънсет“. — Превишавал ли си някога ограничението за скоростта?

— Навярно в колежа, но не нарочно, скъпа. Когато си видял толкова пострадали от автомобилни катастрофи в интензивното отделение, губиш желание да стигнеш някъде минута по-рано или да изпреварваш отдясно.

— Много добре те разбирам — съгласи се Фреди. Преди два месеца тя предполагаше, че той шофира толкова внимателно заради нейния страх от света извън болницата. Сега, когато виждаше Дейвид поне три пъти седмично, знаеше, че автомобилното му благоприличие е част от неговия характер.

Фреди снизходително се усмихна на себе си. Той бе прекрасно организиран човек. Когато готвеше (как да допуснеш, че това е хобито на доктора), никога не си служеше с мерките „щипка“ или „капка“, без да поспори за каква точно „щипка“ или „капка“ става дума. Книгите в библиотеката му бяха подредени по азбучен ред не само по автор, но и по заглавие, точно както думите в речник. Изключено беше да остави една книга да лежи отворена дори за няколко минути, обърната с лицето надолу, отразяваше се зле на подвързията й?

Ами грамофонните му плочи! Научи Фреди да ги държи винаги от края с дланите на ръцете си, за да не се зацапа повърхността им, обясни й защо трябва да се поставят отново в хартиените обложки след старателно избърсване със специално парче плат. И после да се пъхнат между кориците на албума. Единственото им несъгласие бе дали една плоча трябва да се държи на грамофона, докато свърши. Понякога по една или друга причина Фреди искаше да спре музиката по средата, но Дейвид настояваше да изчакат, докато автоматът на неговия „Магнавокс“ не повдигне сам иглата от плочата.

— Невъзможно е да не издраскаш плочата, ако повдигнеш иглата с ръка! — настоя той.

Дейвид наистина я бе моделирал по свой образ, помисли си Фреди, докато докторът намали скоростта много преди червената светлина и кадилакът спря толкова гладко, че не можа да го усети. Винаги бе имала едно малко, разхвърляно ъгълче в спалнята си, „убежището на плъшока“, там захвърляше списания, пуловери, писма, статии от вестници, неплатени още сметки, обувки, нуждаещи се от поправка, моментални снимки, дето някой ден трябваше да сложи в албума си. Тази ужасна бъркотия се оказа изненадващо ефикасен „шкаф за документи“. Винаги щом не можеше да открие нещо, Фреди поглеждаше в „убежището на плъхова“ и го намираше там. Но когато започна да си прави друго малко „убежище на плъхова“ в спалнята на Дейвид, той прояви възхитителна твърдост.

— Това е лошичък навик, скъпа — рече й. — Няма да се затрудниш, ако веднага прибираш дреболиите. Знам, че е досадно. Знам, че съм цяло чудовище по отношение на реда, но в операционната трябва да си наясно къде точно се намира всеки предмет във всяка една минута.

Всъщност „ако“ те се оженят, помисли тя, бърчейки нос, по-добре да започне веднага да свиква с реда, също да стегне юздите и на Ани, която бе наследила навика й.

Щом излезе от болницата, Фреди реши, че Ани не може да остане повече в Англия. Липсваше й прекалено много. Въпреки че не беше лесно да се поддържа любовна връзка, когато едно наблюдателно деветгодишно дете всеки ден те очаква за закуска. Не бяха прекарали с Дейвид заедно дори една-единствена цяла нощ, никога не се събуждаха в едно и също легло — закарваше я до вкъщи в приемливо време през нощта, особено след като и сам почти винаги трябваше да е в Седърз рано на следващата сутрин.

Дейвид бе най-съобразителният любовник, за когото би могла да мечтае една жена, мислеше тя, докато наблюдаваше профила му. Нежен, мил, внимателен, толкова загрижен за удоволствието й, колкото и за своето… Или може би по-загрижен за нейното? Бе имала само двама любовници и не можеше да си спомни дали Тони или Мак, толкова години оттогава, държаха да са напълно уверени в удовлетвореността й както Дейвид. Може би Дейвид притежаваше уникална, вродена чувствителност към жените или всичко се дължеше на познанията му за неврологичните й реакции? Но не беше ли малко отвратително да мисли по този начин, след като винаги оставаше толкова доволна, когато той я любеше?

Дейвид удържа на думата си, както обеща; не й проговори повече за женитба. Не упражни и най-малък натиск върху нея да вземе решение. Тогава защо се чувстваше така, сякаш някаква невидима сила я караше да се наведе напред и му каже „да“? Навярно, помисли си Фреди, защото която и да е жена нямаше да е с всичкия си, ако не се омъжеше за човек като него.

А причината да е така нервна беше предстоящата вечеря с майката на Дейвид. Два пъти досега се бе измъквала, но накрая трябваше да приеме поканата. Да вечеряш с нечия майка, още не означаваше официално да обявяваш намерението си за бракосъчетание. Да бъде поканена, означаваше по-скоро комплимент. Нищо повече. В края на краищата Дейвид не я беше запознал със сестрите си, макар тя да смяташе, че е толкова добър с Ани именно защото имаше сестри.

Уверяваше я, че тази вечер не е никакво изключение, просто от години един ден от седмицата вечеряше с майка си.

— Аз съм онова смешно старомодно нещо, познато като добрия син — каза й Дейвид с оживени от самоирония очи. — Не съм виновен, че тя е една добра малка майка, нали?

Сузън Грунвалд Вайз, вдовица от три години, живееше на една от зелените, тихи улици на луксозния уединен Бел Еър. Завиха от „Сънсет“ и скоро стигнаха до елегантна бяла къща, добре скрита зад високи порти.

— Хм — измърмори Фреди, впечатлена и доста изненадана. — Мислех, че и баща ти е бил лекар?

— Неговото хоби беше да инвестира: нефт и недвижими имоти. Съумяваше да съвмести интересите си.

— Каква хубава градина — отбеляза Фреди, ала изостана назад; все още изпитваше известно нежелание да се запознае с майката на Дейвид, без значение колко е добра и малка.

— Градината е хобито на маман. Хайде, скъпа, няма да те изяде! — Той поздрави прислужницата, която отвори вратата и ги поведе към всекидневната. Фреди веднага бе привлечена от картините, скулптурите и вазите с огромни букети цветя, пръснати навсякъде из салона. Едва после осъзна, че добрата малка майка, с която тя се бе приготвила да се запознае не е сама във всекидневната.

Сузън Вайз, висока почти колкото сина си, се надигна, спокойна и приветлива, за да ги поздрави. В гладката й пепеляворуса коса не се забелязваше дори една-единствена сива нишка, перлите й бяха най-хубавите, виждани някога от Фреди, синята й рокля — по-семпла и по-скъпа от всяка друга, носена от жените в Лос Анжелос. Първата мисъл на Фреди бе, че сигурно си е поръчала роклята в Париж. Миг по-късно реши, че Сузън Вайз трябва да е била втората жена на покойния доктор, тъй като определено не изглеждаше достатъчно възрастна, за да е майка на Дейвид.

След като я представиха на останалите, Фреди трябваше да признае, че трите омъжени сестри на Дейвид приличат на Сузън Вайз, както и на Дейвид. Със съпрузите си те представляваха една извънредно привлекателна група от искрено сърдечни хора. Фреди нямаше усещането, че я разглеждат по някакъв прикрит или многозначителен начин. Просто присъстваше на една обикновена семейна вечеря.

— Мамо, ти не ми каза, че и момичетата ще са тук — запротестира Дейвид изненадан.

— Ами, скъпи, сестрите ти бяха свободни и умираха от желание да дойдат; знаеш, че не мога да им устоя.

— Говорил съм ти за моите малки сестри, нали, скъпа? — промърмори Дейвид на Фреди. — Извинявай, че стана така.

— Май са пораснали, откак ми разправи за тях.

— Аз съм най-големият, изпреварил съм ги със светлинни години. Майка ми ме е родила, когато е била на осемнадесет. За мен те винаги ще си останат деца. — Цялата тази тирада Дейвид изрече, докато й подаваше чаша с питие.

Семейство Вайз (Фреди мислеше за тях като за едно цяло, понеже не успя да улови нито едно от имената на сестрите му), та семейство Вайз водеха непринуден разговор, в който най-естествено включиха и гостенката.

След веселата вечеря всички се върнаха във всекидневната, където Фреди бе атакувана от Барбара, представяйки се за бебето на семейството.

— Вие имате само една сестра, нали? — попита Барбара с възможно най-доброто си и усмихнато изражение.

— Да, и тя живее много далеч — отвърна Фреди със съжаление. Голямото, задружно семейство Вайз я накара да изпита копнеж по собствените си близки.

— Гледала съм много от филмите й. Направо е божествена. Дейвид ми каза, че дъщеря ви Ани прилича много на нея.

— Да, поразително. Но иначе доста се различават. Не мисля, че някога Ани ще стане актриса.

— Дейвид казва, че Ани все още иска да стане пилот. Радва ли ви подобна перспектива? Ако аз й бях майка, признавам, нямаше да съм очарована от нейните амбиции, особено след като и вие самата вече сте се отказали. Перспективата изглежда трудна за едно момиче, някак не съвсем… Ами не е съвсем женствена, ако разбирате какво искам да кажа. Вероятно бихте могли да я разубедите. Дейвид се надява, че ще можете, сигурно ви е казвал, нали? Насочете я внимателно към нещо друго, голф например. Или тенис. Това са такива полезни спортове. Поне не оставаш сам, както е при летенето. Лично аз съм много запалена по голфа. Вие играете ли, Фреди? Не? Срамота! Ако решите да се научите, веднага ще ви посоча най-добрия професионалист в града. С вашата координация или каквото там притежават пилотите, ще сте страшно естествена! Имам идея — защо не обядваме заедно в клуба, а после ще ви запозная с него? Може да поискате да си определите час за уроците. Но при всяко положение след няколко дни ще ви се обадя.

— Ще бъде чудесно! — Фреди се насили да се усмихне, макар че в себе си малко умуваше. От къде на къде Барбара си въобразява, че може да разубедиш някого да лети, ако той наистина го желае? Щяха ли да я спрат навремето смислените доводи или придумването, дори и най-деликатните и най-убедителните? След като изпитваш вече тази нужда — импулса да подгониш небето, превръщайки го в собствена територия, майка ти не може да те спре. И не бива. Но Барбара бе така мила и й желаеше доброто.

— Хайде, Бабс, изнасяй се — намеси се Даяна, другата сестра, и безцеремонно зае мястото на Барбара. — Сигурно ви е разправяла за нейния специалист по голф? Не й обръщайте внимание. Наистина стигна далеч. Шампион е на клуба, мила моя, три последователни години. Мисля обаче, че всичките тия отегчителни приказки за голф са ужасна скука. Но аз така или иначе нямам време за голф с тези пет деца и шестото на път. О, знам, че не личи още, но на мен рядко ми проличава преди шестия месец… Късметлийка съм! Разбрах, че сте само с едно дете? Това е много лошо.

— Ани се роди по време на войната. Тогава работех… — чу се да обяснява Фреди.

— Лош късмет! Но сте още толкова млада. Само на тридесет и една, казва Дейвид. Имате време за още дузина, стига да ги желаете. Господи, децата изискват сериозна работа, нали? Трябва да си видите изражението на лицето! Ама и вие, Фреди, аз само се пошегувах. Естествено, Дейвид умира за деца. При неговия първи брак… не бяха женени достатъчно дълго, за да имат бебе… сигурна съм, че ви е разправял за това. А чувам, че сте спрели и да работите. Имам няколко приятелки с деца, които продължават да се държат за кариерата си, но ги съжалявам… Какво ужасно разпъване в две посоки, никога не могат да са достатъчно добри нито в работата си, нито към децата си, колкото и да се стараят. Разбира се, повечето искат да работят, уважавам това, но все си мисля, че взимат неправилно решение и по-късно ще съжаляват. Вашето мнение какво е?

— Никога не съм се замисляла особено — отвърна Фреди. — Ани бе отгледана при същите условия и не виждам да й се е отразило. Поне още не.

— О, не, разбира се, че не! — извика Даяна. — В края на краищата имало е война и така нататък. После сте започнали бизнеса си. Не сте могли да постъпите по друг начин. Но тя сигурно е много доволна, че сега сте си вкъщи. А влезе ли в пубертета, наистина ще се нуждае от вас. Впрочем всичките ти деца винаги имат нужда от теб дори и когато са пораснали. Не ви ли е страшно приятно да сте бременна? Никога не съм изпитвала по-голямо щастие, чудя се защо е така? Навярно нещо примитивно и атавистично. Сега, като не работите, надявам се да намерите време за един обяд? Ще ви се обадя следващата седмица да се уговорим. Ще ми бъде страшно приятно да обядвате с мен вкъщи и да видите децата ми.

Кой, по дяволите, е оставил и у Даяна впечатлението, че никога няма да се върне на работа, чудеше се Фреди и в същото време отправяше към Даяна същите топли, приятелски погледи. Тя нищо не бе решила и относно „Орлите“. В момент на физическа слабост каза на Суид, че няма да се върне на работа, и макар че не бе променила решението си, беше си оставила една отворена врата. „Орлите“ все още бе… нейна рожба. А Даяна си е просто една ентусиастка. Сигурно е чудесна майка. И й желае доброто.

— Идвам ви на помощ! — Боб, един от зетьовете, издърпа Даяна от стола и сам се настани в него. — Разправи ли ви вече за радостите от труда и за екстаза от контракциите? Не? Вие сте щастливка! — Той нежно плесна Даяна и я отпрати; извърна се към Фреди: — Аз съм мъжът на Елейн, средната сестра. Щом ви видя в майчините лапи на Даяна, веднага ме изпрати тук. Знам какво си мислите — че цялото им семейство е прекалено обсебващо. Имах същото впечатление, когато за първи път се запознах с Вайз. Не можех да ги различа… И начина, по който благоговеят пред Дейвид! Той е страхотен, не ме разбирайте погрешно, но не е всемогъщият Господ Бог. Внимавайте да не го кажете на сестрите или на майка му! И още — надявам се, знаете, че не е необходимо да се съобразявате с момичетата и интересите им, или мненията им, ако не желаете да го сторите. Вземете нас например — Елейн и аз имаме само две деца и не възнамеряваме да имаме повече, не играем голф или тенис, само по малко плуване, за да поддържаме формата. Ние сме златната среда на семейството. Обичаме камерната музика, ала не се опитваме да я натъпчем в главите на хората. Ако предпочитате опера, толкова по-добре, казваме ние. Ако предпочитате концертите, подкрепете симфонията. Ако духовната ви храна е балетът, чудесно, а щом мразите балета, има толкова други дейности и сфери, които се нуждаят от дейни покровители: музеят, университетът, болниците, според избора ви. Главното е действително да се запалите по някой обществен проект, не мислите ли, Фреди? Голямото нещо е, имаш ли достатъчно време и пари, да помагаш на обществото, да даваш, не само да взимаш.

— Съгласна съм. — Фреди започна да премигва пред атаките на този динамичен мъж. — Напълно.

— Елейн и аз имахме чувството, че ще мислите като нас. — Боб беше удовлетворен. — Надяваме се, ще можете да дойдете с Дейвид на вечеря следващата седмица. Интересна групичка сме. Едни се интересуват от музика, други от изкуство и всички умират да се запознаят с вас. Елейн ще ви телефонира утре. Ще ви се стори очарователно, ще видите. И помнете какво ви казах за семейство Вайз — макар и да изглеждаме еднакви, ние сме много различни хора.

О, не, помисли си Фреди, когато Боб бе сменен от Джими, другия от зетьовете… Вие всички си приличате: добри, мили, сърдечни, предани един на друг, щастливи, продуктивни, гостоприемни, наясно сте кои сте и какво искате от живота. За завиждане сте, истинска семейна крепост.

— Джими, всички вече успяха да поговорят с Фреди, освен мен — намеси се майката на Дейвид. — А тя все пак е моя гостенка, не ваша, не биваше да ви разрешавам да се самопоканите на вечеря.

Щом Джими се оттегли, Сузън Вайз се обърна към Фреди, лешниковите й очи бяха изпълнени с любов.

— Приличат на деца, сдобили се с ново кученце — рече тя. — Изненадана съм, че не скочиха отгоре ти и не започнаха да се лигавят и да ближат хубавото ти лице. Но толкова се радват да видят Дейвид щастлив, че не можеш да ги виниш.

— Изглежда, в очите на сестрите му слънцето изгрява и залязва с Дейвид — осмели се да каже Фреди.

— До такава степен, че дори аз го забелязвам — съгласи се Сузън Вайз със смях. — Мъжът ми често ме кореше, че съм пристрастна. Но когато имаш само един син и три дъщери, е трудно да не си такъв. Особено пък ако този син е Дейвид.

— Да — кимна Фреди. — Особено Дейвид.

— От години се чудех кога ще се влюби отново. Все говореше, че е прекалено зает, каква глупост! Знаех си, появи ли се неговото момиче, ще успее да намери време. Никога не сме си го представяли като заклет ерген. Така! Няма да те карам да се изчервяваш повече. Но ще дойдеш пак следващата седмица, нали, Фреди? Обещавам, че момичетата няма да са тук, само ние тримата, за да можем да се опознаем. Кажи, че ще дойдеш!

— Ще се постарая — отвърна Фреди. — Имате такива прекрасни картини, госпожо Вайз. — Тя посочи към стените.

— Благодаря ти, Фреди. Съпругът ми и аз започнахме колекцията и когато той почина, продължих да купувам произведения на изкуството. Така си намирам работа.

Фреди вдигна сребърната съдина, която стоеше на малката масичка отстрани до стола й, поднесе я към носа си и подуши:

— Вие ли сте го правили?

— Я виж ти! — възкликна Сузън Вайз очарована. — Откъде знаеш за това, Фреди? Аз си имам мой собствен, много, много специален начин за събиране на ароматични листенца. Всъщност тайната рецепта на майка ми. Естествено повечето хора изобщо не се досещат — мислят, че съм ги купила. Ако искаш, ще ти покажа как става. Необходимо е много време, но си струва.

— О, да — каза Фреди, — мисля, че разбирам.

В края на октомври 1951 година Пол и Ив дьо Лансел най-после можаха да си позволят почивка. Гроздоберът бе приключил навсякъде из Шампан; армиите от сезонни гроздоберачи, повечето от тях миньори и фабрични работници от други части на Франция, си бяха отишли. Сега настъпваха спокойните дни и за производителите на шампанско…

— Чувствам се като ученичка, която си е взела всичките изпити и няма за какво да се тревожи почти пет месеца — заяви Ив на закуска.

— Изглеждаш наистина като ученичка, само че доста изморена. Това, което трябва да направиш, е да спиш до късно. Искам да започнеш да се глезиш. — Пол се протегна през чинията си, взе ръката й и я целуна. Обичаше да гледа Ив сутрин, преди да си сложи грима или да направи косата си за през деня. За Пол лицето й в интимния свят на спалнята не изглеждаше на петдесет и пет, а много по-младо.

— Лошото на ранното ставане в продължение на месеци е, че се превръща в навик; не ми е нужен дори будилник. Колкото до разглезването, не се тревожи, мили мой, имам планове и за двамата. След Деня на благодарността с Фреди в Калифорния и след Коледа и Нова година с Делфин и Арман в Барбадос ще се върнем в Париж, за да си поръчам новия гардероб; запазила съм един огромен скъп апартамент в Риц и, разбира се, театри, музеи, ресторанти… Възнамерявам да похарча цялата ни тазгодишна печалба. И ако не ме молиш да вкуся капка шампанско до следващата пролет, ще съм напълно щастлива.

— Хората, които оценяват истински шампанското, казват, че е най-добро пред обед, за предпочитане при закуска с яйца на очи.

— Звучи ми като лек срещу махмурлук — повдигна рамене Ив и си наля още една чаша чай.

— За да стане лек срещу махмурлук, трябва да го смесиш наполовина с бира… Или с една трета портокалов сок, една трета коняк и две капки коантро, или сироп от нар, поне така съм чувал.

— Хайде да не го изпробваме — предложи Ив.

— Дадено. — Обзет от прилив на щастие, Пол се облегна назад и загледа далечния хоризонт оттатък лозята на Лансел.

— Не е ли прекрасно, че Валмон сега е само наш? — рече Ив. — Вчера, когато си тръгна и последният представител на английското пишещо братство, ми се прииска да го разцелувам, толкова се развълнувах, като го видях да си заминава. Вече съм уредила да пребоядисат всички спални за гости и съм избрала тъканите за нови завеси и покривки за легла. Килимите ще издържат още една година.

— Не искаш ли да пояздиш с мен тази сутрин? Времето е превъзходно — каза Пол.

— Не. Трябва да наторя розите си.

— Защо да не го стори някой от градинарите?

— Всеки би могъл, дори и едно дете. Но предпочитам да го направя сама. Редно ли е да оставям цялото удоволствие на градинарите? — попита Ив.

— И майка ми винаги ги тореше сама — припомни си Пол. — Казваше, че ако натори розите както трябва през есента, престава да се тревожи за тях, без значение колко сурова ще е зимата. Затова не се доверяваше на никой друг за тази работа.

— И е била права, както винаги, или почти винаги. Отивам да си сложа работния комбинезон. — Ив го целуна по главата, там, където гъстата му коса все още бе повече руса, отколкото сива. — Приятна езда. Ще се видим на обед, скъпи.

Три часа и половина по-късно, когато част от розовата й градина бе потънала вече под дебелия слой тор, Ив се бе прибрала в стаята и се опитваше да изчисти ноктите си. Внезапно почука икономката.

— Госпожо! Госпожо! Елате в конюшните, бързо!

— Какво има, Люси? — запита Ив и затича надолу по стълбите.

— Не знам, госпожо. Момчето от конюшните ми каза веднага да ви извикам.

Ив се втурна към конюшните. Падане, помисли тя, падане, трябва да е падане. Дори и добър ездач като Пол винаги може да се озове на земята.

Пол лежеше пред широко отворените врати на конюшнята, под главата му вместо възглавница бе подпъхнат чул, наоколо стояха пет-шест души и виновно я гледаха.

— Телефонирахте ли на доктора? — извика тя още преди да е видяла какво точно се е случило.

Мъжете, с шапки в ръце, изглеждаха като заковани и мълчаха. Никой от тях не кимна утвърдително.

— Да не сте оглупели! Бързо, тичайте до къщата! Телефонирайте!

Нито един не й отговори. Нито един не помръдна.

— Пол? Пол? — Ив залюля главата му в ръцете си. Погледна към най-възрастния от работниците в конюшните: — Емил, за бога! Как падна?

— Господин Пол, госпожо… Ами яздеше насам, спря, каза ми, че го боли главата. Каза, че е започнало, щом излязъл от гората. Измъкна единия си крак от стремето, взе юздите в ръка и после, преди да мога да му помогна, той… той се изхлузи от коня и падна на земята… Ето така, нали виждате, ето така. Сложих му чула под главата.

— О, господи, не е трябвало да го пипате! Вие сте го наранили!

— Не, госпожо, никога нямаше да го пипам, освен ако не знаех… той вече беше…

— Вече? Вече какво! Полудял ли си, Емил? Повикай доктора!

— Щях, госпожо, щях, но докторът не може да помогне… Господинът си е отишъл, госпожо.

— Отишъл?

— Да, клета ми госпожо. Той ни напусна.

Единственото решение, което Ив можа да вземе в часовете след смъртта на Пол, бе, че погребението трябва да се извърши, когато всичките му деца се съберат във Валмон.

Делфин тръгна с кола от Париж и пристигна подир няколко часа. Тя пое грижата да телефонира на Бруно и Фреди. Онемяла от шока, Ив се скиташе безцелно, със сухи очи и безмълвна от една стая на замъка в друга. Галеше рамките на картините със студени пръсти, вглеждаше се в бродериите на възглавниците, сякаш се опитваше да разгадае някакъв мистериозен код, да открие тайнствения ключ, който да й обясни какво се е случило в живота й.

Полетът на Фреди щеше да е дълъг. В Ню Йорк щеше да се прехвърли в самолет на Еър Франс до Париж по полярния маршрут — със спиране в Гандер и Шанън. В Париж щеше да я посрещне Арман.

До летището я заведе Суид Кастели. Когато новината се стовари върху й, в мъката си Фреди осъзна, че Суид е най-близкото същество, което има в Лос Анжелос…

— Чуй ме, Фреди, опитай се да поспиш в самолета. Изглеждаш зле — посъветва я той; Фреди погледна през стъклото към мястото, където чакаше огромният четиримоторен „Локхийд Констълейшън“, от един отворен пикап бавно прехвърляха багажа в багажното му отделение.

— Суид, има ли бар тук? — внезапно попита тя.

— На всяко летище има бар. Да го потърсим ли?

— Моля те.

Изпиха по един скоч в мълчание.

— Още по едно? — попита Суид. Фреди кимна.

— Защо напитките в баровете нямат ефект? Все едно че пиеш вода — оплака се тя след втората чаша.

— Ами най-напред вероятно са наполовина вода, прибави и всичките тия бучки лед. Количеството в чашата ти се равнява на една четвърт от нормалното питие. Да ти поръчам ли още едно? Така ще си сигурна, че ще спиш в самолета.

— Добра идея.

Суид никога не бе виждал Фреди да изпразва три чаши една след друга, но явно това беше начинът да се справи с чувствата си.

Фреди пиеше мрачно и бързо. Предстоеше й едно дълго, смазващо пътуване и макар да знаеше, че в самолета ще й предложат повече пиене и храна, отколкото може да поеме, изпитваше необичайна нужда от уиски тъкмо сега. Как й се искаше да не пътува сама…

Ако Дейвид можеше да остави пациентите си, щеше да й бъде истинска опора по време на полета. Това обаче беше невъзможно — особено след като му каза, че няма да се омъжи за него. Той помисли, че решението й се дължи на начина, по който неговото семейство приемаше женитбата им и на страха да се включи в организирания им съвместен живот.

— Нима не знаеш, че можеш да правиш каквото пожелаеш? Нима не знаеш, че никога няма да им разреша да те карат да се нагаждаш? — попита я Дейвид с болка в гласа. Трябваше да му обясни, че не това е причината — тя лесно можеше да се справи със семейство Вайз след опита й като шестнадесета баронеса Лонгбридж. Въпросът бе, че щом разбра, че бъдещето й се смята за определено, Фреди осъзна: не обичаше Дейвид. Всъщност обичаше го като добър човек, голям лекар, отзивчив приятел, но не по начина, който се съдържаше във френската фраза „Да обичаш с любов“. Сигурно щеше да е чудесен съпруг. Не се съмняваше, но това беше недостатъчно. Сега обаче й се искаше да е с нея. Може би щеше да й помогне да разбере защо баща й, иначе в отлично здраве, е трябвало да умре от нещо, наречено церебрален аневризъм. Така бе обяснил френският лекар — слабо място на артерия в мозъка, което може да те порази по всяко време без предварителни симптоми.

— Сигурно вече се качват в самолета — обади се Суид.

Фреди погледна часовника си.

— Защо да бързаме? Имаме още десет минути. Да не би да тръгнат без мен?

— Откога не си пътувала с гражданската авиация? — меко попита той.

— От години. Дори не си спомням откога.

— Щом искат да стигнат навреме, може да тръгнат и без теб. Хайде, моето момиче, да вървим.

— Моето момиче?

— Изплъзна ми се от езика, госпожо. Няма да се повтори.

— Без значение е. Все ми е едно! — Тя взе един фъстък от чинията пред себе си и го задъвка замислено.

— Фреди, не желаеш ли да станеш? И да се размърдаш?

— Всичко с времето си! — Фреди внимателно прибра палтото и чантата си, провери дали билетът е вътре, сякаш не го бе сторила пет минути преди това, и накрая се помъкна подире му. Като дете, за първи път тръгнало на училище, помисли Суид.

При изхода той я прегърна и се изненада, като усети как плътно се прилепи към него. Подаде й пътната чанта и буквално я изтика покрай билетния пропуск. Тя тръгна към Локхийда — самотна, приведена фигура под силния вятър, — движеше се толкова бавно, сякаш не бе последният пасажер, когото очакваха на борда.

Седна сковано до илюминатора, с лице към предната част на самолета. Отказа да предаде палтото си на стюардесата — трепереше от студ, макар да виждаше как останалите пасажери, повечето мъже, разкопчават саката си, разхлабват вратовръзките и се облягат назад в очакване на излитането.

Откри, че мястото до нея е свободно. Извади от пътната си чанта една от книгите, които бе взела да чете по време на безкрайното пътуване. Затегна колана, отвори първите страници и прочете няколко реда от тях. Звучаха й напълно безсмислено. Внимателно ги препрочете. Нищо нередно нямаше в думите. Просто умът й отказваше да ги превърне в някаква история.

Затвори очи и се заслуша в шума на току-що заработилите двигатели. Като че ли не звучаха обезпокояващо. Извърна се и надзърна през илюминатора. Крилото бе разположено твърде далеч, за да види витлата. Трябваше да приеме, че всичко е в изправност; да приеме, че механиците, отговарящи за поддръжката, са си свършили работата прецизно и внимателно, без да бързат или пренебрегнат някой малък, не съвсем изправен детайл; да приеме, че пилотът, вторият пилот и бордовият инженер са опитни, компетентни мъже, знаят си работата и я изпълняват съвестно, съзнавайки, че тяхната безопасност и безопасността на пасажерите им са еднакво изложени на риск.

Ето какво значи, когато знаеш много, помисли си Фреди ядно, а през това време книгата й незабелязано се озова на пода. Ако не бе посветена във всички тези неща, дето можеха да се повредят, нямаше да се тревожи. Ето защо лекарите не оперираха членове на собственото си семейство. Ето защо адвокатите не представляваха себе си в съдебни дела. Господи, изпитваше нужда да пийне нещо.

Отвори очи и видя, че стюардесите са със закопчани колани. Самолетът все още бе на земята, спрял за малко в края на пистата, докато в пилотската кабина извършваха предполетния преглед. Тя също го проследи в ума си стъпка по стъпка. Щом голямата машина започна да набира скорост за излитане, Фреди си рече — твърде скоро, твърде скоро! Не бяха отделили достатъчно време за прегледа, бе сигурна в това, но нямаше на кого да го каже. Искаше й се да изкрещи с всички сили, да изкрещи на глупавите, разсеяни служители, на пасажерите, които не знаеха в каква опасност се намират, да крещи, докато не спрат излитането и не направят повторна подготовка. Но те вече бяха излетели. Под тях земята се бе отделила меко, но сега пък ъгълът на завоя бе прекалено остър. Много, много остър, опасно остър. При такъв ъгъл всеки момент могат да загубят скорост, не го ли знае тоя каубой в пилотската кабина? Самолетът изправи посоката и започна да се изкачва. Твърде бързо изкачване, прекалено бързо изкачване, защо, по дяволите, се е разбързал толкова, не знае ли, че ъгълът му на атака е твърде голям? Що за хора управляваха тези машини? Навярно някой хлапак, някой изхвърлящ се хлапак — всички по-възрастни пилоти се бяха пенсионирали, както бе прочела някъде, — някой хлапак, който не бе участвал във войната и нямаше достатъчно летателни часове на такъв тип самолети, за да знае какво да прави.

Надписът за коланите угасна и тя позвъни на стюардесата.

— Бихте ли ми донесли едно двойно уиски без лед, ако обичате?

— Разбира се, госпожо Лонгбридж. Искате ли още нещо? Списания, вестници? За нас е чест, че сте на борда. Скоро ще сервираме обеда. Ще ви донеса менюто заедно с уискито.

— Не, благодаря ви, само уиски!

Мътните ги взели! Тази проклета жена знае коя е тя, помисли Фреди, опитвайки се да откопчи пръстите си от дръжките на седалката. Пот се стичаше под блузата й, корените на косата й бяха мокри, но все още й бе прекалено студено, за да свали палтото. Сърцето й биеше учестено, не можеше да си поеме дълбоко дъх, струваше й се, че всеки момент ще повърне. Тук нямаше въздух! Това бе проблемът. По дяволите, нямаше въздух. Нищо чудно, че едва диша. Големият самолет бе изцяло изолиран от външния свят, без никакъв кислород, освен жалката струйка, дето свистеше през дюзите над седалката. Как може да се иска от хората да седят часове наред без чист въздух?

Самолетът се движеше тежко, шумът от четирите му двигателя бе ужасяващо подозрителен. Нещо се бе заклещило в тях, в една от стотиците жизненоважни части, всяка от които тя можеше да си представи и назове, нещо се бе заклещило и трябваше да се освободят от него или бяха обречени.

Фреди отново позвъни за стюардесата.

— Да, госпожо Лонгбридж?

— Трябва да говоря с капитана. Спешно е. Спешно.

— Не зная дали ще може да дойде веднага, но ще отида да го помоля.

Фреди се вслушваше в повредения двигател с плътно затворени очи, за да чува по-добре. Ето го — задавяне, задъхване, хълцане, всеки пилот щеше да го чуе, освен ако нищо не разбира.

— Госпожо Лонгбридж?

Фреди видя лъснатите черни обувки, сините униформени панталони.

— Капитане?

— Да, госпожо, какъв е проблемът?

— Нещо не е наред с един от левите ви двигатели. Не чувате ли?

— Не, госпожо Лонгбридж. Всичките работят отлично. Току-що проверих.

Да не е оглушал, глупакът му с глупак, запита се вбесена Фреди и вдигна поглед към него. Мъж на средна възраст, несъмнено старши пилот, очевидно компетентен, кален, с чувство за отговорност. Това си личеше веднага.

— Съжалявам, капитане. Навярно ми се е причуло! — насили да се засмее. Той не биваше да забележи страха й, не биваше.

— Няма проблем, госпожо Лонгбридж. Ще бъдем очаровани, ако след обеда ни посетите в кабината.

— Благодаря, капитане. Смятам да поспя.

— Когато пожелаете. Само кажете на стюардесата, ако си промените решението.

Отказа се от обяда, помоли за одеяло, възглавница и още едно уиски. Трябваше да се отпусне, но щом затвореше клепачи, ставаше по-лошо. Тя виждаше с какво удоволствие обядват хората, следователно самолетът нямаше да падне, защото, ако им предстоеше да умрат, те няма да се хранят, нали така?

Изведнъж Фреди се задъха от ужас. Самолетът влезе в един облак без предупреждение. Опасност, тук имаше опасност.

Докато машината заораваше все по-дълбоко в мръсната белота, внезапно си спомни минутите преди катастрофата. Провери висотомера и видя, че има достатъчно височина, за да се приземи на Каталина, но не се свърза с нито една авиокула в съседство, да разбере не е ли настъпила промяна в барометричното налягане след излитането й от Бърбанк. Всеки пилот щеше да го направи, освен ако не беше така сърдит на света и толкова сигурен в себе си, че да забрави най-елементарната предпазна мярка! И щом тя бе пропуснала нещо толкова основно, как да разчита на този вдъхващ сигурност капитан, с когото току-що бе разговаряла? Имаше ли гаранция, че лошото му настроение няма да съвпадне с лошото време? В нищо не можеше да бъде сигурна. Само да не се разкрещи!

След погребението на Пол дьо Лансел хората, дошли за церемонията, се върнаха във Валмон, за да изразят уважението си към вдовицата и децата му. Едва късно следобед, когато и последният човек си тръгна, Ив и дъщерите й, изтощени от задължението да отговарят на толкова много съболезнователни думи, седнаха заедно. Ив се държеше така, сякаш Бруно е невидим. Не му протегна ръка, когато пристигна, не го удостои дори с един-единствен поглед. Не го игнорираше; да го игнорира, означаваше да признае съществуването му. Просто не показваше по какъвто и да било начин, че той присъства на погребението, и го правеше така умело, че освен Бруно не го забеляза никой друг.

След като приключиха с формалностите, Бруно избяга от замъка, за да се поразходи из близката гора. Арман Садовски потегли с Тони Лонгбридж и родителите му за Реймс; там щяха да хванат влак за Париж. Джейн, която щеше да преспи в замъка, се бе качила горе да подремне.

— Мислила ли си вече какво ще правиш сега? — най-после се осмели да запита Делфин. Докато майка й не вземеше някакво решение за бъдещето си, тя не можеше да я остави сама, в същото време след седмица трябваше да започне работа в нов филм на Арман.

— Да, мислила съм — отвърна Ив; гласът й прозвуча неочаквано уверено. Фреди и Делфин се спогледаха. Майка им не бе изгубила присъствие на духа и не плака, както те донякъде бяха очаквали. Отказа компанията им и много от времето си прекара сама в розовата градина; трябваше да привърши с торенето, което бе започнала преди смъртта на Пол. — Смятам да изпълня плановете, които с баща ви направихме за зимата — продължи Ив тихо. — Ако аз бях умряла, той щеше да постъпи точно така. Ще дойда с теб в Калифорния, Фреди, и ще остана, както възнамерявахме, докато настъпи времето да отида при Делфин и Арман в Барбадос. След коледната ваканция ще се върна в Париж, за да свърша другото, което мислехме да сторим. Само в Риц ще наема по-малък апартамент. И рано през пролетта ще се прибера тук, разбира се — мястото, където се нуждаят от мен. Докато лозите спят, мога да пътувам; щом се събудят, трябва да съм си у дома.

— Но ще можеш ли да ръководиш бизнеса сама? — попита Делфин.

— Няма да съм сама, скъпа. Повечето от мъжете, които заварихме във Валмон, когато войната свърши, все още са живи и здрави. Някои от пратените в Германия не се завърнаха; други, като тримата братовчеди Мартен, са екзекутирани от Гестапо, но при нас работят членове от семейството им. Никой не е незаменим! Ще наема доверен човек да организира и контролира работниците, да управлява дома на Лансел, както го управляваше баща ви. Ще намеря най-добрия в Шампан дори ако трябва да го открадна от конкурентите си. Не забравяйте, че през последните шест години имах възможност да науча достатъчно за този бизнес. Ако производството на шампанско зависеше изцяло от определени хора, колко дълго, мислите, щеше да просъществува? Шампан се нуждае от силни вдовици, Делфин.

— Мамо! Как можеш да говориш така?

— Защото е истина. Прочетете историята на виното и ще разберете. Тя ви учи да сте реалисти. А през лятото надявам се всички да ми дойдете на гости, да доведете и децата — в края на краищата Валмон вече принадлежи и на вас, не само на мен. — Макар да потискаше болката си, гласът на Ив бе силен и решителен. Оголените сега лозя през пролетта щяха да родят плод, както всяка година от векове насам. Този първичен, непроменим процес й даваше смелост да гледа напред и да си представя бъдещето и след като Пол си бе отишъл. Без лозята щеше да е загубена, но тя никога нямаше да остане без тях.

— Що се отнася до мен — обади се Фреди, — Валмон изобщо не ми принадлежи. Не мога да си представя да го притежавам.

— Но ти принадлежи. А след теб — на Ани. Когато утре дойде нотариусът да ни прочете завещанието, няма да има никакви изненади. Една трета ще остане за мен, другите две трети по закон ще се разделят между теб, Делфин… и Бруно. След моята смърт домът Лансел ще принадлежи по равно и на трима ви. След вас ще го наследят децата ви. Ако никой от вас или никой от тях не иска да се занимава с бизнес, помнете, че замъкът винаги може да бъде продаден. На този свят ще има купувачи за земята в Шампан.

— Не бъди толкова черногледа, мамо! — запротестира Делфин.

— Не е черногледство да се говори за смъртта, скъпа. Неудобно е, понеже ти напомня, че няма да живееш вечно, но това не се отнася за земята. При всяко положение от нашите лозя ще се прави шампанско „Лансел“, без значение кой ги притежава. Името ще е безсмъртно, докато се произвежда грозде.

Ив се усмихна на дъщерите си. Трябваше да прекара доста време в розовата градина, за да започне да вижда живота си без Пол. Колкото и подробни да бяха плановете й, те нямаше да я защитят срещу никога неизтляващата загуба. Но това бе цената, която плащаше за никога неизтляващата любов.

Бруно седеше на един дънер в гората и мислеше, че в живота му е настъпил момент, когато може да си каже: „Не би могло да бъде по-добре от това.“ Бъдещето му се рисуваше като парад от великолепни събития, изникващи толкова ясно пред него, сякаш тази гора бе омагьосана. И все пак не изпитваше желание да си представя земните наслади, станали достъпни за него след смъртта на баща му. Предпочиташе да си спомня за Мари дьо Ларошфуко. Признанието й, че е говорила за него на приятелите си, му даде да разбере, че тя го обича. Момиче като Мари никога нямаше да разкрие сърцето си по-ясно, отколкото го направи онази вечер.

Мари дьо Ларошфуко щеше да му принадлежи, Бруно не се съмняваше в това. От момента, в който му призна, че не може да пази познанството им от колегите си, той започна да я учи на подчинение. Принуждаваше я да го чака, да тича подире му, да се надява, да се чувства несигурна, а през това време нарочно впрягаше целия си мощен чар, за да я накара да се влюби в него още по-силно. През последната седмица погледът й вече издаваше нейното състояние. Понякога, когато Мари си мислеше, че той не я гледа, в чистите й сиви очи се появяваше страдание. Винаги щом видеше това страдание, Бруно ставаше разсеян и пресилено любезен за около половин час, време достатъчно дълго, за да я обърка и разтревожи, но не толкова, че да стане повод за някакъв сериозен разговор. Още преди новината за смъртта на Пол вселената на Мари се управляваше от настроенията на Бруно. Нищо не можеше да му попречи, казваше си той тържествуващо, да я докара до нервно отчаяние, стига да пожелаеше. И след като знаеше вече, че това е възможно, реши да не бърза да изпитва властта си.

Щеше да организира годежа им веднага щом се озове в Ню Йорк; вече нямаше пречки и за връщането му във Франция. После щяха да долетят обратно в Париж, за да се срещне с родителите й. Майка й щеше да поиска да направи голяма сватба, да се съберат всичките благородни родове, с които имаха кръвна връзка. Церемонията можеше да се състои през пролетта — срокът не бе дълъг, — съдбата вече бе взела неизбежното си решение Мари да стане несравнимата виконтеса Бруно дьо Сен Фрейкур дьо Лансел. Тя щеше да съществува, за да му доставя удоволствие; двамата заедно щяха да основат династия.

Но не тук в Шампан. Не искаше да вижда повече Валмон. Само това погребение, толкова дълго очаквано, можа да го върне в тази провинция, и то за един-единствен ден. Който иска, да живее в замъка, натоварен с тревогите и безпокойствата на селянина; който иска, да поеме Валмон; на него му стигаше да получи своя дял…

Една ръка, огромна и груба, легна плътно върху устата му. Друга ръка обхвана врата му. Свирепо извиха ръцете му зад гърба и ги завързаха здраво. Безмилостно блъскан напред, Бруно трябваше или да върви, или да падне. Похитителите му бяха толкова близо зад него, че усещаше дъха им в тила си.

— Не биваше да се връщаш — измърмори мъжки глас, който Бруно не разпозна. — Никога не се връщай на мястото на престъплението. Не знаеш ли правилото?

— Помниш ли тримата Мартен? Помниш ли мъжете, които предаде на Гестапо? Ние сме по-малките им братя — прошепна втори глас, едва доловим в хрущенето на есенните листа под стъпките им.

Обади се и трети мъж, почти също толкова тихо:

— Търсихме те в деня, когато баща ти се прибра след войната, но ти беше изчезнал.

Обзет от ужас, Бруно успя само да разбере, че вървят покрай пътеката към избите. Наоколо не се виждаше жива душа, светлината в късния есенен ден ставаше все по-слаба. Огромната ръка върху устата не му позволяваше да извика и той хапеше устни, обхванат от животински страх.

— Надяваше се, че ти се е разминало, нали? Мислеше, че си унищожил единствените свидетели, които знаеха за трезора?

Бруно се опита да поклати глава.

— Не отричай. Знаем, че си ти — измърмори третият глас в ухото му.

— Имаше още един ключ — продължи вторият глас със зловещ шепот. — Принадлежеше на брат ми, най-възрастния от тримата Мартен. Дядо ти му се доверяваше, както се доверяваше и на останалите. Като изключим този у баща ти, единственият друг ключ бе у теб. В историята на Валмон никога не е имало повече от три ключа за трезора. Една нощ Жак видял немски камиони близо до избите. Проследил ги, скрил се и наблюдавал как войниците товарят шампанско в тях. На другия ден отишъл в трезора и открил, че е празен. Страхувал се, че някой може да обвини него или братята ни, докато не разбрал, че само ти си могъл да продадеш на германците тайната на Валмон. Каза ни всичко и ни даде ключа да го съхраняваме. Когато Гестапо дойде за братята ни — продължи хищният шепот, — разбрахме, че ти си накарал да ги убият. Не можехме да действаме, твоите нацистки приятели те пазеха. След войната баща ти на никого не каза за трезора. На него му бе известен истинският крадец. Ние уважавахме срама му. Уважавахме мъката му и бяхме сигурни, че един ден ще се върнеш. Той също трябва да го е знаел.

Вече бяха пристигнали в огромните, пълни догоре изби и забързаха към далечната стена, където бе скритият вход на трезора. Бруно се съпротивляваше, но бе безпомощен като парче месо в касапската хватка на ръцете им. Един от тях натисна замаскирания бутон върху варовиковата повърхност и стената се отвори. Ключалката на скритата врата заблестя също толкова ярко, както в деня, когато дядо му му довери тайната на Валмон.

Единият от фамилията Мартен включи осветлението и затвори дебелите варовикови блокове. Повлякоха Бруно през просторната празна изба. Краката му стържеха по пода. Съзнанието за това, което го очаква, го сковаваше, но очите му все още бяха отворени, все още гледаха. Изправиха го пред стената. После се отдръпнаха бързо и застанаха под захранваното с акумулатор осветление. Вдигнаха пушките си и се прицелиха.

Прозвучаха три изстрела. Тримата Мартен тръгнаха бавно към тялото върху циментовия под. Единият от тях обърна Бруно с върха на обувката си и се вгледа в невиждащите очи и отворената за вик уста. Бе умрял преди още да падне на пода. Вторият от тях извади парче хартия, на което бързо надраска думите „Уреждане на сметки“.

— Сметката е платена — бавно рече той и постави хартията върху гърдите на Бруно. После се обърнаха и тръгнаха, премятайки ловните си пушки на раменете.

Щом вратата на трезора се затвори зад тях, единият от семейство Мартен рече на останалите:

— Утре трябва да уведомим по някакъв начин полицията, че той е тук, и да изпратим ключа. Щом прочетат бележката върху тялото му, ще приключат разследването. Иначе няма да е честно към госпожа Дьо Лансел. Ще последва безкрайно и безрезултатно търсене.

— Костите му не бива да лежат във Валмон. Те го оскверняват — допълни друг от братовчедите.

— Съгласен съм — поклати глава третият Мартен. — Пък и не е хубаво хората да си мислят, че няма възмездие. Този човек живя твърде дълго.

Делфин и Арман убедиха Ив да си почине преди вечеря и се качиха с нея нагоре. Фреди остана в салона заедно с Джейн.

— Не мога да ти опиша колко тъпо ми беше, когато заминахте за Лос Анжелос и ни оставихте — оплака се Джейн. — Какъв бе смисълът, че успях да те направя моя етърва, щом се преселихте толкова далеч?

— Е, вече си върна Тони — въздъхна Фреди. — И повярвай ми, сега е в много по-добра форма, отколкото последния път. Ролята на земевладелец му се отразява чудесно. А и онова хубаво момиче, за което казва, че ще се жени… също отказването от алкохола. Радвам се за него.

— Ако зависеше от мен, бих предпочела да запазя теб — имам още много братя. О, Господи, ама и вие добра каша забъркахте. Така да оплескате всичко! Военновременни бракове — чудя се дали изобщо се намират успешни между тях? Радвам се, че трябваше да изчакам!

Джейн се усмихна доволно.

— Представяш ли си, Фреди, можех никога да не срещна скъпия Хъмфри и да не родя скъпите си деца, да не бъда маркиза, което наистина е нещо великолепно, макар че надали ще се намери някой, който честно да си го признае. Слава богу, че не станах военновременна булка. Оказа се, че е за хубаво!

— Не ми демонстрирай самодоволство, че си избягала от съдба, която не те е заплашвала никога — реагира Фреди.

— Ако Джок ме бе помолил, на секундата щях да се омъжа за него и да се оставя да ме завлече в пустинните пясъци на дивата Калифорния, точно както ти постъпи с горкия стар Тони.

— Хайде, Джейн, престани! Никога не си имала връзка с Джок!

— Недей да ровиш — с язвителна нотка в гласа отвърна Джейн.

— За какво намекваш? — озадачено запита Фреди.

— Още ли не си се досетила? Виждам, че не си. Но тогава аз не желаех да се сещаш нито ти, нито който и да било друг. И без това се чувствах ужасно да съм абсурдно влюбена в мъж, който дори не знае, че съществувам, та на всичко отгоре да стана и обект на всеобщо съжаление.

— Била си влюбена в Джок Хемптън?

— От години. Няма нужда да се изненадваш толкова. Това е проява на вкуса ми, а моят вкус е отличен, ако нямаш нищо против, госпожо Лонгбридж! Бях влюбена в този прекрасен мъж по-дълго, отколкото ми се иска да си спомням. Не можех да преодолея това, не и както трябва, докато не срещнах Хъмфри. Май винаги ще бъда малко влюбена в този красив рус Тарзан.

— Тоя главорез! Тоя сдал багажа каубой? Тоя недоразвит тъпак? — Фреди почти се изправи, объркана и някак сърдита. — Не, Джейн, кажи, че не е било така.

— Е, да, но беше. И как само беше! Съмнявам се дали някога си разглеждала Джок внимателно. Няма значение — пък и въпрос на вкус. Не си ли съгласна, че първата любов винаги ще живее в теб, ако е била истинска?

— Няма да споря — рече Фреди, в гласа й се прокрадна носталгия, пропита от сладостно-горчивите спомени за часове, които не могат да се върнат никога. — Но защо не опита с Джок… не съм те виждала никога да флиртуваш с него… Ти, най-безсрамната, най-безнадеждната флиртаджийка в Британската империя? Какво те спираше?

— Ти — отвърна Джейн.

— Аз? — Фреди направо побесня. — Това е най-несправедливото обвинение, което съм чувала! Как можех аз да те спра?… От къде на къде аз ще те спирам, за бога?

— Не ти лично, глупаче, исках да кажа, че Джок бе така безнадеждно и до ушите влюбен в теб, че нямаше начин дори да привлека вниманието му, камо ли да флиртувам с него. Той се влачеше подире ти и те гледаше по такъв начин — или по-лошо, опитваше се да не те гледа, — че държанието му ми казваше всичко, което трябваше да знам. Господи, как болно ми ставаше! Озовах се в убийствената ситуация — виждах, че вехне по теб, докато аз вехнех по него… и през цялото това време Фреди и Тони, нашите двама щастливи, погълнати от себе си влюбени, така и не забелязваха нищо. Ех, любов! Но както ти казах, излезе, че е било за хубаво — поне за мен. А ти знаеш как искрено съжалявах — и все още съжалявам, — че при вас с Тони не се получи. Колкото до Джок — как е той всъщност?

— Джок?… О, нали го знаеш Джок, ами… добре е… все така силен…

— Горкият Джок, все още държи голямата факла заради теб… нещо като Статуята на свободата, а? Тони ми каза, че е подозирал това от години. Но… когато някой не е твой тип, не можеш да се насилваш, нали?

— А?

— Казах… не, няма значение. Разбира се, ти си мислиш за други неща. Да ти направя ли нещо за пиене, кукло?

— Кой?

— Нещо за пиене? Не искаш ли? Фреди? Фреди? Колко пръста ти показвам?

— Какво?

— Ще се погрижа за питиетата. Ти просто си почивай тук, денят беше уморителен. Радвам се, че останах да преспя… имаш нужда някой да се погрижи за теб.

На другия ден след погребението на Пол дьо Лансел във Валмон пристигнаха четирима офицери от полицейското управление в Еперне. Помолиха икономката да съобщи на госпожа Дьо Лансел, че не биха искали да я безпокоят в мъката й, но за съжаление са задължени да направят проверка по едно анонимно писмо, свързано с избите й.

— Вървете, изпълнявайте дълга си — отсече Люси авторитетно. — Госпожа Дьо Лансел ще ви каже същото, не възнамерявам да я безпокоя за глупости.

Полицаите се отправиха към избите; ключът и обяснението за тайната врата на трезора бяха оставени в управлението им от неизвестно лице рано през деня. И ето че сега те стояха смаяни и изпълнени със страхопочитание пред отворената врата на трезора. Един от тях заопипва в тъмното и намери ключа за осветлението. Под силната светлина пред тях се разкри огромно празно помещение. На пода в отдалечения му край лежеше нечие тяло. Още докато го приближаваха, трима от полицаите, прекарали цялата война в Еперне, разпознаха Бруно. Старшият офицер се наведе и вдигна парчето хартия от гърдите на Бруно. Прочете го мълчаливо и го подаде на мъжа до себе си. Никой от полицаите не изкоментира написаното. Само най-младият от мъжете попита:

— Какво ще правим сега, капитане?

— Ще занесем тялото в замъка и ще уведомим за инцидента в управлението, моето момче.

— Инцидента ли, капитане?

— Ти не беше тук през войната, Анри. Много хора имаха причина да искат смъртта на този човек. Може ли някой да открие сега кои са те? Или колко са? Защо да си създаваме излишни проблеми? Запомни думите ми, Анри, ако искаш да научиш нещо полезно. Това е инцидент, който не можеше да не се случи.

— Щом казвате така, капитане.

— Точно така, Анри. Всички мислим така.

— Изобщо не разбирам защо полицията приема, че смъртта на Бруно е ловна злополука — каза Фреди. — Та те трябва да са наясно — извършено е убийство, намерили са го след получаването на анонимна бележка. Нима може да бъде друго? А ченгетата дори не възнамеряват да правят разследване. Не изпитвам кой знае каква мъка по Бруно, но тук нещо не е наред. Никой от вас ли не мисли, че работата е скалъпена?

— Не беше нито инцидент, нито убийство — отвърна Ив, като прегърна Фреди през рамото. — Просто екзекуция.

— Какво? Екзекуция? Какво означава това? И откога самоволните екзекуции са законни във Франция? Защо никой от вас не е по… не знам точно… не е изненадан? Да, точно това е думата! Когато донесоха тялото на Бруно, мисля, че бях единствената, която беше шокирана. А вие всичките изглеждахте така, сякаш сте очаквали нещо такова да се случи. Само че защо? От къде на къде считате, че изобщо е възможно да намерят Бруно, студен като буца лед, един ден след разходката му в гората?

— Скъпа, ти си виждала паметника в центъра на Еперне, нали? — попита Ив.

— Да, но какво общо има паметникът тук?

— Той не е издигнат в чест на загинали войници, Фреди, в него са издълбани имената на двеста и осем мъже и жени от тази малка област, намерили смъртта си като участници в Съпротивата — убити от Гестапо или в концентрационните лагери. Някои от тях работеха тук, във Валмон. Полицията разбра, че убийството на Бруно е свързано с тяхната гибел. Той беше колаборационист.

— Ти си знаела? — Делфин смаяно се извърна към майка си и сложи ръка пред устата си.

— Баща ви ми каза, но само на мен. Не искаше друг да знае — семейното име, опозорено от собствения му син, това трябваше да се скрие дори от вас. Обаче и двамата съзнавахме, че знаем само част от истината. Кой можеше да каже какви злини е извършил Бруно тук по време на окупацията? Той бе сам във Валмон, след като дядо ви почина, цели три тъмни години. Навярно немалко хора са имали достатъчно основание да търсят от него възмездие.

— Но войната свърши преди шест години — запротестира Фреди.

— Веднага се вижда, че не си живяла в окупирана страна, Фреди — намеси се Арман. — Шест години са нищо. Дори да се бе върнал тук след десет, след двадесет години, екзекуторите му — които и да са били те — щяха да продължават да го чакат. Може да е замесена дори полицията, или хора, които те познават, роднини, приятели. Полицията също има своите причини да не разследва тази смърт.

— Ти подозираше ли нещо, Делфин? — обърна се Фреди към сестра си. — През войната поддържаше някакви връзки с него; допускаш ли за какво е всичко това?

— Не, нищо. Бруно винаги беше… коректен… с мен — отвърна Делфин спокойно, ала все пак несъзнателно улови Арман за ръката. Някои неща бяха погребани веднъж завинаги. Вечерята на генерал Фон Щерн не се бе състояла никога. Тя никога не бе искала помощ от Бруно. Никога не се бе съгласявала да си сложи диамантите и да отиде в къщата на Рю дьо Лил да моли генерала за услуга. Бе убедена, че за каквото и да бяха убили Бруно, той бе заслужил съдбата си. Никой, нито Фреди, нито майка й, нито дори самият Арман нямаше напълно да разберат истината за окупацията. Ако си имал късмета да оцелееш, по-добре е да забравиш. И нека благодарим на Бога за прагматичната френска полиция.

— Вече нямам търпение да замина от тук — извика Ив, след като нотариусът си тръгна. — Копнея за калифорнийското слънце!

— Знаеш ли, мамо, мислех си, дали пък няма да е страхотно, ако се върнем с параход? — предложи Фреди. — Не съм пътувала по море от дете, а и времето все още е хубаво. Какво ще кажеш?

— Това е най-лошата идея, която съм чувала! Първо, не си виждала Ани от седмици — прекалено дълго, — а аз умирам да прегърна малкото ми прелестно дете. Второ, не мога да си представя нищо по-потискащо от това да наблюдавам океана цели пет дни, заобиколена от непознати. Тая мудност ще ме побърка, Фреди, и е последното нещо, от което аз се нуждая.

— Помислих си, че може да е… о, нали знаеш, отпускащо, успокояващо, тихо, луксозно. Един вид лечебна почивка.

— Отегчително е, продължава вечно и всички ядат прекалено много. Мило е, че си мислила как да ме успокоиш, скъпа, но не си представям пътуването другояче, освен със самолет. Единственият въпрос е кога ще тръгнем. Багажът ми всъщност е готов, дадох последните си наставления на икономката, градинарите, шефа по продажбите, управителя на избите. Може да потеглим още днес, да не говорим за утре.

— Ще телефонирам в Париж и ще ви запазя билети. — Арман веднага се отправи към телефона.

— Върховно — измърмори Фреди. — Винаги ли е така експедитивен, Делфин?

— Трябва непременно да се върнем в Париж. Сигурно свързва нещата. Обзалагам се, че ще успее да запази билети за утре, колкото и да е трудно с резервациите в последната минута.

— Изгарям от нетърпение — измърмори Фреди на себе си. Ако Ив седнеше до прозореца и можеха да си държат ръцете през повечето време — нямаше да е чак толкова зле. Само че, възможно ли е да стои така през целия път до Лос Анжелос? Или да положи глава в скута на майка си и да лежи със затворени очи? Не, не върви — имаше сто часа полет до Лос Анжелос. Да каже, че й става лошо в самолета — изглеждаше още по-идиотско! Не можеше и да се напие до забрава в присъствието на майка си. Говореха май за някакво ново лекарство срещу всякакъв вид безпокойство. Ами ако…

— Делфин, чувала ли си за нещо на име Милтаун? — попита Фреди.

— Милтаун? Не, никога.

— Какво е Милтаун, Фреди — заинтересува се Ив.

— Някакво американско изобретение. Нищо важно.

— Очаквах да пристигнете по-късно! — възкликна Хелга, щом Фреди и Ив слязоха от таксито, което бяха взели от летището.

— Времето беше чудесно, Хелга — прегърна я Фреди. — Самолетът подрани.

— Момент, госпожо Дьо Лансел, нека ви помогна с багажа. — Хелга се засуети наоколо притеснена.

— Хубаво е, че сме тук — усмихна се и Ив, — но съм капнала от умора. Фреди, качвам се направо горе да си легна. Дори не знам кой ден сме, да не говорим за часа.

— Щом се събудиш, мамо, веднага ми се обади, независимо кое време е. Сигурно и без това ще съм будна.

— И на мен така ми се струва, като се има предвид, че през целия път беше под одеялото. Никога не съм виждала някой да спи толкова дълго. До по-късно, скъпа.

— Хелга, къде е Ани? — поинтересува се Фреди веднага щом майка й тръгна нагоре по стълбите.

— За малко я изпуснахте, госпожо Лонгбридж. Излезе преди половин час.

— Излезе? Къде отиде? Кога ще се върне? — Фреди изпита някакво особено раздразнение.

— Сигурна съм, че ще се върне, преди да се е стъмнило. — Хелга подозрително отстъпваше към кухнята.

— Хелга! Сама ли излезе Ани? — настоя Фреди остро. — Какво искаш да кажеш с „преди да се е стъмнило“, известно ти е, че не разрешавам да скита, освен ако не знаем с кого е.

— Тя не е сама, госпожо Лонгбридж — рече Хелга припряно. — С господин Хемптън е.

— А той каза ли къде отиват?

— Не съвсем.

— Хелга! Защо имаш тоя виновен вид? Какво става тук, по дяволите?

— Ох — проплака Хелга, — трябваше да е изненада. Накараха ме да обещая, че ще мълча! Ани каза, че ще бъдете много горда, като се върнете у дома. Страшно го искаше, а господин Хемптън ми рече, че Ани е достатъчно висока и достатъчно умна, о, госпожо Лонгбридж, те ме придумаха, просто не ми даде сърце да не разреша, толкова настояваха. Господин Хемптън… Той й дава уроци по летене… Откак вие заминахте, излиза с нея почти всеки следобед. Честно, мислех си, че не бихте имали нищо против, слушала съм, когато разказвахте на Ани колко малка сте били по време на първия си урок. Може би трябваше да ги спра, само че господин Хемптън е толкова опитен. В края на краищата той й е кръстник, а Ани бе така разстроена от внезапната смърт на дядо й, о, госпожо Лонгбридж…

— За бога, добре, добре, Хелга, престани да ми обясняваш, разбирам какво се е случило. Престани да плачеш и се опитай да мислиш. Къде отидоха?

— На някакво място, наречено Санта Паула. Господин Хемптън каза, че е добро място за уроци, не е натоварено и не е много голямо.

— Добре! — Фреди се втурна към стаята си, вземайки по две стъпала наведнъж. Съблече набързо дрехите си от пътуването и след няколко минути, все още влажна от душа, тя нахлузи джинсите си, една стара, избеляла синя работна риза и чифт спортни обувки. Подгони колата през равната шир на долината Сан Фернандо към Санта Паула. Достатъчно бе само да се обърне, и тоя негодник веднага се бе юрнал да подкупва детето й, мислеше си Фреди. Тя бе чакала да стане на петнадесет, за бога, за да се учи да лети, но ето че Джок Хемптън дава уроци — Джок, който никога през живота си не бе управлявал учебен самолет, — дава уроци на дете, ненавършило и десет! Що за идиот трябва да е човек, за да направи подобно нещо, без значение колко горещо го е молила Ани? Едва спряла на малкото, познато летище, Фреди се втурна в офиса до главната сграда.

— Да сте виждали висок рус мъж с едно малко момиче с тъмна коса?

— Разбира се. Току-що излетяха с един Пайпър Къб. Бяха се приземили да хапнат нещо и отново…

— Казаха ли кога ще се върнат?

— Не съм говорил с тях. Вижте при момичето в кафето. Може то да знае! — Фреди изтича навън от офиса и влезе в по-голямата дървена сграда.

— Питате за Джок и Ани? Поръчаха си, както обикновено, шоколадова торта и мляко и пак се качиха на самолета — обясни на Фреди келнерката от кафето. — Много сладко дете е Ани. Когато се появиха за първи път, си помислих, че е малка да взима уроци, но сега децата, като ги гледам, май с всяка изминала година започват да летят все по-малки. Какво ще обичате?

— Нищо. Просто ще ги чакам.

Фреди излезе на открито и нетърпеливо огледа празното небе. Оттатък единствената писта имаше дълбоко, почти изсъхнало речно корито, а от другата страна на реката — горичка от добре познати сиво-зелени дървета: евкалипти, бор, дъб, все типични за калифорнийския пейзаж, същите, които бяха стояли на стража в деня на първия й маршрутен полет с Мак; тогава за първи път бе видяла Пасифика от въздуха. Денят на дебюта й. Седна върху сухата трева в края на пистата под бриза, ухаещ на бензин, и се приготви да чака.

Преседя повече от половин час с кръстосани крака, докато слънцето на ранния ноември започна да залязва. Вече се стъмваше по-рано. След около два месеца щеше да настъпи най-късият ден на годината. Но, от друга страна, ако се гледаше оптимистично на нещата, след най-дълбоката зима дните щяха да започнат да растат минута по минута, за да дойдат най-разточителните дни на лятото. Като имаше предвид обаче преживелиците и идиотския си страх по време на полета, Фреди не виждаше причина да гледа оптимистично на нещата. Още повече, когато детето й летеше в Пайпър Къб с един маниак. Чу слабото бръмчене на малък самолет и поглеждайки с опитно око нагоре, различи далеч, далеч в небето един малък жълт Пайпър Къб. Летеше, без да променя посоката и височината. Дали щеше да продължи, или смяташе да се приземи? Слава богу, приготвяше се да влезе в траектория за кацане, но недостатъчно енергично. Поклати неодобрително глава. Ъгълът на самолета не отговаряше на нивото на Джок. Имаше леко колебание, после корекция, която бе свръх корекция, последвана от нова корекция; и завоя взе прекалено далеч в срещуположната посока. Джок ставаше немарлив. А никога не е бил такъв. Други неща, да, много други неща можеха да му се припишат, но не и немарливост в пилотирането. Никога.

Ани управляваше самолета! Ужасена от внезапното осъзнаване, Фреди скочи на крака и застина безпомощна. Нямаше нищо, което да размаха, да сигнализира, по някакъв начин да накара Джок да спре този побъркан експеримент. Несигурното клатушкане внезапно бе заменено от гладко, плъзгащо се снижаване и след минута Къбът с плавно отнета скорост докосна пистата като голяма жълта пеперуда, кацаща върху цвете.

Фреди наблюдаваше, без да помръдне, докато самолетът рулира до мястото за спиране и двигателят му изключи. Вратата се отвори и Ани се заизмъква внимателно, а Джок я държеше здраво за ръката, докато тя стъпи с единия крак на земята.

— Ела тук, Ани — провикна се Фреди и високото малко момиче се спусна през тревата право в прегръдките й.

— Видя ли ме, мамо? Видя ли? Видя ли? — закрещя пронизително дъщеря й, луда от възбуда, като целуваше лицето на Фреди.

— Видях те, видях те. Справи се чудесно, Ани.

— О, мамо! Не е вярно! Разхождах се насам-натам, така каза Джок. Но всеки път ставам малко по-добра. Той все още не ми дава дори да се приземявам.

— Това е… разбираемо.

— Казва, че трябва много да уча — унило го цитира Ани. — Много ли си изненадана мамо? Исках да направя за теб нещо чудесно, понеже знаех колко си тъжна заради дядо. Беше изцяло моя идея, мамо! — Ани се обърна към самолета, паркиран точно до ръба на пистата. — Джок си мисли, че си бясна, дето го накарах да ми дава уроци. Като че ли не му се ще да излезе от самолета.

— Защо не ме почакаш в кафето, Ани? Ще отида да кажа едно здрасти на Джок. Може да се позабавим малко. Ето ти пари. Поръчай си каквото искаш.

Фреди се прокрадна до Пайпър Къба, покатери се и пъхна главата си вътре. Джок седеше зад дясното кормило на дублираното управление със скръстени ръце и поглед, вперен в пространството. Упорито стиснатата челюст му придаваше предизвикателния вид на човек, който знае, че е сбъркал, но му е трудно да си го признае.

— Излизай от тук! — нареди тя.

— Защо?

— За да ти кажа какво мисля за теб!

— Изкушаващо е, но не, благодаря.

В яда си Фреди забрави, че се страхува, и влезе в самолета, сядайки предпазливо на крайчеца на седалката в стабилния малък Пайпър.

— Как можа да го направиш, Джок, как можа да постъпиш толкова безразсъдно с Ани? Иска ми се да те разкъсам на парчета със собствените си ръце.

— Не съм бил безразсъден. Бях изключително внимателен, повярвай ми. Слушай, Фреди, знам прекрасно, че трябваше да ти телефонирам във Франция за разрешение. Наминавах у вас да правя компания на Ани, докато те нямаше, а после изведнъж се чух да казвам, че съм съгласен да я кача горе, щом е само за веднъж. Но едно нещо винаги води до друго и… толкова е убедителна, Фреди, не ме остави да направя по-добра преценка.

— Едно дете те е придумало да направиш нещо, което не си желал? И очакваш да преглътна това?

— Ани може да е по-убедителна и от теб, но предполагам, че дълбоко в себе си наистина съм искал да я уча. — Джок се извърна. — Съжалявам, Фреди. Искрено съжалявам, че си разстроена, но нали знаеш, не бих я оставил да направи нищо опасно или дори рисковано? Ще ми простиш ли?

Фреди го погледна, обмисляше отговора си. Не го бе виждала цяла година и бе забравила колко е едър. Приведен напред, почти изпълваше кабината на Пайпър Къба. Изведнъж й стана тъжно за него. Как можеше да продължава да се сърди, когато той е бил толкова добър към майка й и Ани през изминалата година?

— Добре, Джок. Прощавам ти. Само че повече никакви уроци, докато не стане по-голяма. Аз ще й обясня.

— Както кажеш. — Джок си пое дъх с облекчение. — Ей, Фреди, защо не се повозим малко на хвърчилото, а? Винаги съм искал да летя с теб, ти си такъв красив пилот! — Как да й обясни, че усещайки я близо до себе си, имаше чувството, сякаш е уловил светулка, единствената в света, и ако я изпуснеше сега, никога няма да си я върне обратно?

— Не! — Фреди се сви на седалката, но се постара гласът й да прозвучи нормално.

— Само за няколко минути? Погледни, сега е най-хубавото време от деня. Хайде, нека се слеем със залеза! — Джок се протегна и затръшна вратата на самолета.

— Не! Джок, недей!

— Защо не? Ани ще разбере, като ни види да излитаме.

— Не мога! — изрече тя почти вцепенена.

— Не ми е ясно. — Джок забеляза как пребледнява; върху лицето й ясно се изписаха болка и страх.

— Аз… о, по дяволите, Джок! Нервите ми не са наред — изчерви се Фреди. — След злополуката избягвам да влизам в самолет. Залъгвах се, че просто нямам настроение, че не съм готова. После, когато трябваше да летя до Франция, разбрах какво ми е. Беше истински кошмар. Обзе ме паника, направо полудях от ужас и това продължи през цялото време, не престана дори за секунда. Изпотяване, клаустрофобия, струваше ми се, че всеки момент ще катастрофираме. Никога повече няма да летя, никога! Освен теб никой не знае. На никого не можех да кажа, нямаше да ме разберат. Моля ти се, не споменавай нищо… Не искам хората да знаят!

— Не ти се разрешава да си изпускаш нервите, Фреди. Летенето означава толкова много за теб. Трябва отново да полетиш. Като ездач, който, макар да е хвърлен от коня, бърза пак да го яхне! — Джок ловко премести ръце, завъртя ключа на стартера.

— Джок! Спри! Изключи двигателя. О, господи, не излитай, копеле такова! — изкрещя Фреди, докато той бързо залюля малкия самолет и се насочи към края на празната писта.

— Просто остани на мястото си и не говори! Аз ще управлявам, ти няма да правиш нищо! — провикна се през шума на двигателя. — Закопчай си колана!

Фреди се подчини. Не можеше да скочи от рулиращия самолет; ако се опиташе да отмести ръцете му от уредите, щеше да убие и двамата. Пайпърът се засилваше и тя здраво стисна клепачи, сви юмруци, плътно кръстоса ръце на гърдите си и свря брадичка във врата си. Раменете й се вдигнаха до ушите, а замръзналата й, изкривена, сляпа фигура напрегна всичките си мускули в очакване на удар. Когато усети, че самолетът се вдига от земята, тялото й се смали още и почувства, че сърцето й ще експлодира в гърдите.

— Дишай! Пребледняла си! — извика Джок, докато Пайпърът набираше равномерно височина. Фреди издиша въздуха, който бе задържала, и пое с пълна уста свежата струя, нахлула в кабината.

— По-добре ли си? — попита той.

— Свали това нещо долу!

— Не, докато не си отвориш очите.

— Джок, умолявам те, не прави опити с мен!

— Не мога да те оставя! Отвори си глупавите очи и престани да се правиш на идиот.

Фреди едва повдигна клепачи. Щом не иска да се приземи, докато тя не отвори очи, трябваше да прави каквото й казва. Надзърна през миглите към коленете си, после отвъд тях към кормилото, после от кормилото към контролното табло и накрая мярна ръцете на Джок върху другото кормило.

— Отворени са. А сега, по дяволите, кацай!

— Отворени? Не бих ги нарекъл отворени. Очите ти ще са отворени, когато се огледаш наоколо, когато погледнеш надолу към земята и видиш, че летиш високо в небето като птица, а светът няма край. И щом старши лейтенант Мари-Фредерик дьо Лансел осъзнае, че законите на аеродинамиката са все така надеждни, ще приема, че очите й официално са обявени за отворени.

— Прави ти удоволствие да го вършиш, нали, негодник такъв? Да ме измъчваш за теб е връх на удоволствието! Защо ли ти казах всичко, самодоволен, дързък, отвратителен, мазен нехранимайко. Защо ли изобщо ти позволих да се възползваш от слабостта ми?

— Ей, ама ти си отвори очите! Имам си теория, че е невъзможно да останеш със затворени очи, ако си сърдит. Не можеш да поразяваш с поглед. Логично, нали?

— Запази си теориите за земята. Обеща ми нещо — настоя Фреди.

— Казах „когато се огледаш наоколо, когато погледнеш надолу“ — дотук си се огледала само из кабината. Все едно си в кола.

Стискайки зъби, Фреди внимателно премести очи от едната страна до другата, с все същата схваната поза на главата. После, без да извръща тялото си, бавно наклони целия си торс встрани с няколко сантиметра по посока на прозореца и погледна надолу. Веднага се отдръпна и впери поглед в предното стъкло.

— Видя ли нещо интересно?

— Много смешно.

— Кажи де? Какво видя? — настоя той.

— Престани, кретен такъв! Видях същото, което винаги съм виждала. Ти какво очакваш, слонове?

— Човек никога не знае. Районът е доста див, досами пустинята е, можеш да се загубиш, преди да усетиш.

— Мислиш, че не го знам?

— А, запозната си с местния пейзаж, така ли? — попита Джок.

— Прекрасно знаеш, че съм се учила да летя тук, че първият ми самостоятелен полет бе от едно малко летище съвсем наблизо.

— Не знаех. Откъде можех да зная? Да не мислиш, че са ми известни подробностите от твоето минало?

— Очевидно не! — Фреди разбра, че става смешна. Опитните пилоти не приказват кога и къде са направили първия си полет.

— Обзалагам се, че не знаеш аз къде направих моя дебют? — попита Джок.

— Не, и пет пари не давам. Единственото, което искам, е да се върна долу — гневно го засече Фреди.

— Добре. Окей. След минута. Нека само ти разкажа. Беше на шестнайсетия ми рожден ден и инструкторът, естествено, знаеше, че умирам да литна сам. Имах девет часа и си мислех, че наистина съм се изпекъл. Беше на едно малко летище близо до Сан Хуан Капистрано. Беше след училище и вече се стъмваше, затова реших — сега или никога. Инструкторът ми ме остави да направя фигурата и няколко примерни кацания и излитания, без да каже дума, без какъвто и да било намек. После, когато часът свърши и вече почти се бе стъмнило, този човек, Господи, няма да го забравя никога, ми каза: Джок, рулирай до мястото за паркиране; а щом стигнахме там, слезе пръв, както обикновено, и рече: Е, хлапе, отивам да пия кафе, ти още си малък за кафе, затова направи фигурата още няколко пъти, ще се видим след малко — и просто си тръгна. Дори не погледна назад. Най-напред си помислих, наистина ли иска да полетя сам или какво? А после схванах, нададох страхотен вик, отделих се и… нали знаеш що за чувство е, Фреди, не можеш да го опишеш. Ако не си го правил, значи не си го правил. Ако си го правил, значи си го правил. Това е то. Изобщо не ми се слизаше. Щях да летя наоколо цяла нощ, докато ми свърши горивото, но в този миг видях Вечерницата. Сякаш ми намигаше. Напомняше ми. Изведнъж осъзнах, че наистина се стъмва, и бързо се приземих, не с подскачане, не, скоростта ми беше като по учебник… и всичко свърши. Да — януари 1936. Само че магията никога не свършва, и слава богу. Има дни, когато си мислиш, че е свършило, мислиш, че тръпката си е отишла, мислиш, че си свикнал с чудото, но ето че се връща отново. Винаги се връща. Както и днес, докато наблюдавах Ани да слага малките си ръце на кормилото, си представях теб, искаше ми се да си тук, за да видиш лицето й. Както и да е. Историята на моя живот. Доста необичайно, а? Май не се е случвало на никой друг. Уникален опит, нещо нечуто в аналите на авиацията! — Джок се прозина. — Олеле, приспа ми се, толкова ми се приспа… Прекалено много емоции за един ден. Сигурно остарявам, а, Фреди? Поеми самолета.

Той се протегна колкото му позволяваше пространството, дългите му ръце, издигнати над главата, опряха длани в тавана на кабината. Фреди автоматично пое кормилото, краката й машинално се озоваха на педалите за управление, по усет провери контролното табло. Вече пилотираше. Добре, Джок, много добре, подмами ме да го сторя, уж правя нещо рутинно, умно, да, много умно, а аз дори не се усетих.

Тя погледна към него. Джок наистина добре се преструваше на заспал. Очите му бяха затворени, в това нямаше съмнение, а дишането му бе равномерно и като че ставаше по-дълбоко. Слънчевата светлина в кабината позлатяваше русите косми по голите му до лактите ръце. Дългото му, стройно тяло се бе отпуснало на седалката. А сега сигурно ще започне да хърка, рече си Фреди и го прогони от мислите си.

Фреди се опитваше да усети Пайпър Къба след една година прекъсване. Направи няколко предпазливи завоя с много внимателен вираж. Самолетът беше лек, но не му липсваше мощност. Беше летяла на него преди и знаеше възможностите му. Управляваше се толкова лесно, че можеше да се справи и дете. Беше го управлявало дете, напомни си тя.

Обърна по-остро и веднага започна да опитва по-дълбоки дъги, като преминаваше от една в друга, образувайки грациозни серпантини; тях начинаещите ученици намираха за толкова забавни. Опияняващ, главозамайващ танц — всеки, чието чувство за равновесие е наред, можеше да го изпълни със самолета дори и да не знаеше какво го кара да лети или накъде отива. Фреди се огледа наоколо. Нищо не се виждаше в машината. Изкачи се на по-голяма височина, достигна хиляда и двеста метра. Това вече беше друго. О, беше така чудесно. Беше така прекрасно! Щом разбра, че не изпитва дори частица страх, в очите й се появиха сълзи. Нарочно си помисли за подробностите от полетите й до Париж и обратно. Опита се да ги съживи, но всичко, което успя да стори, бе само да си ги спомни. С кожата си усещаше, че повече никога няма да се чувства така. Тогава нервите й бяха разклатени. Да, наистина. Но вече са наред. Да, наистина. На всеки би могло да се случи.

Огледа за облак, за да си поиграе с него, само че денят бе безоблачен. Слънцето слизаше ниско на хоризонта, а долу на летището Ани търпеливо чакаше. Джок и хъркаше, и не хъркаше. Фреди издигна Пайпър Къба на още сто и петдесет метра, за пореден път внимателно се огледа и без да предупреди Джок, нарочно се гмурна със самолета стръмно надолу. Освободен от юздите си, Пайпърът с охота изрева, спускайки се към гоблена, наречен земя. Фреди наблюдаваше галопиращата стрелка на контролното табло, докато не набра достатъчно скорост за лупинга. Внимателно натисна навътре ръчката за газта, за да излезе от гмуркането. Докато се изкачваше, хвърли един поглед на Джок. Продължаваше да се преструва, че спи, дишаше леко, беше отпуснат, почти — да, почти се усмихваше. Копеле!

Тя неуморно се издигаше, все по-нагоре и по-нагоре, цялото й тяло копнееше за вълшебната тръпка — все по-нагоре и по-нагоре — на върха! После се спусна с главата надолу, смееща се, освободена. Божествено освободена, господарка на небето, кралица на хоризонта, страж на облаците, сестра на вятъра, откъснала се от смирената, робска реалност на гравитацията, по единствения начин, с който бе благословено човечеството.

Когато дойде на себе си след лупинга, вдигна ръце от уредите.

— Вземи си го обратно, Джок — рече, — ако си буден.

Джок се приземи в Санта Паула и рулира бавно до мястото за паркиране. Никой от тях не бързаше да напусне самолета.

— Благодаря, Джок — усмихна се Фреди, — ти си приятел.

— Нищо не съм направил.

— Направи всичко.

— Направих… каквото направих — ухили й се той очарован и с вързан език. Беше така безпомощно красива с ексцентричната си коса и израз на малко паленце в очите.

— Признавам, ти ме излекува! — Фреди поклати глава с искрено възхищение. — Може би, може би би могъл да направиш нещо и по един друг проблем, който ме тревожи — добави тя замислено. — Пак е от злополуката.

— Ще опитам — отвърна Джок с готовност.

— Страдам от частична амнезия. Лекарите ми казват, че е нещо обичайно след такова нараняване. Твърдят, че може никога да не си възвърна паметта, цял един важен период от време ще остане вън от живота ми! Направо да се побъркаш. Последното нещо, дето си го спомням, е, че пеех стари песни върху подиума в хотела. Съвсем ясно си спомням последната песен „Вечно преследвам дъгата“ — следващото нещо, което знам, е, че се събудих в болница — седмици по-късно, както се оказа. Очевидно съм излетяла и съм се блъснала в някаква планина, това знам, понеже ми го разказаха, но нищо не си спомням след оня подиум.

— Нищо? Абсолютно нищо?

— Не. Не знам какво съм правила, щом съм престанала да пея. Допускам, че съм престанала да пея, иначе нямаше да мога да летя със самолет. Виж само какви връзки съм принудена да изграждам! Не е ли трогателно? Чувствам се така, сякаш само наполовина съм тук.

— Дали думите „До утрото на новата ни среща“ няма да ти припомнят нещо? — осмели се да попита той, разрешената му руса коса бе паднала на челото, очите му я гледаха боязливо.

— Хайде, Джок, това е песента, за която майка ми твърди, че винаги носи щастие, макар никога да не ни обяснява защо точно. Пеех тази песен за всички вас в „Тъжния лебед“, защото усещах в нея някаква магия, надявах се, че може да ви върне живи и здрави на следващия ден. Не казах, че съм забравила целия си живот, а само част от него.

— Значи не си спомняш нищо след „Дъгата“ — не си спомняш как си се прибрала вкъщи онази вечер, не си спомняш нищо повече?

— Колко пъти да ти повтарям, че е като една голяма празна страница?

— Хм. Ами това вече е проблем.

— Много ми помагаш. Поне си убеден, че е проблем. Напредваме. Бавно наистина, но мисля, че можем да го наречем прогрес.

— Имам една идея… Ако престанеш да ми се присмиваш.

— Слушам те — усмихваше се игриво, като човек, който чува в ушите си ръкопляскания, при това напълно заслужени.

— Трябва да възстановим събитията от онази вечер. Не мисля, че е необходимо да организираме друго събиране на ескадрилата „Орел“, понеже ти си го спомняш, но бихме могли да предприемем нещо друго. Например да си облечеш същата рокля, оная прекрасна, богата червена рокля, ако я пазиш все още, онези, създадени само за танци червени обувки, нашивките си от Помощните части и да отидем някъде, където има дансинг и музика, да вечеряме като тогава, да танцуваме като тогава; мога да дам на ръководителя на оркестъра бакшиш, за да ни изсвирят някои стари песни, и… ами нещо, което да прилича на „онази вечер“. Непременно ще стигнем до някакъв резултат.

— Идеята ти ми звучи умно, щом не се налага да пея. Кога можем да го направим?

— Когато пожелаеш. Аз съм на разположение. Никъде няма да ходя.

— Какво ще кажеш за довечера? Няма ли да е твърде скоро? — попита Фреди.

— Довечера ще е страхотно! Не виждам нищо по-добро! А ти?

— Не, Джок, нищо по-добро.

Фреди припряно плесна Джок по бузата и се приготви да излезе от самолета. Имаше опасност, както седи до него, паметта й така да се възстанови, че да падне в ръцете му и да стане един непристоен, неподобаващ на дама, нескромен спектакъл, точно тук, в кабината на Пайпър Къба. Той трябваше още доста да се потруди, за да й върне паметта. О, да! Амнезията се нуждаеше от страшно много любов, за да бъде излекувана, от страшно много целувки, ураган от прегръдки, енциклопедия от думи; цялата любов на Джок, цялата любов, която чакаше, съхранена през всичките тези години за нея. Искаше да й каже всичко отново. И отново.

— Фреди! — Джок импулсивно се наведе към нея, от очите му изригваше такова чувство, че тя почти се изтърколи от самолета. Ами ако й чете мислите? Не толкова бързо! Амнезия, Фреди имаше амнезия. Вкопчи се в мисълта, докато се насилваше да изглежда равнодушна. Примигна насреща му.

— Да? — попита тя невинно.

— Обичам те, Фреди, по дяволите, толкова много те обичам, че не издържам повече!

— Чакай! Кажи го отново! — нареди Фреди. После отпусна глава, вече не бе уязвима, а копнееща; готова бе да послуша сърцето си.

— А, значи пак злорадстваш? — ухили се Джок, внезапно осъзнал: тя го бе чула онзи път.

— Не, просто това, което току-що каза, мисля… мисля, че може би частица от паметта ми се възвръща. Нещо за някакъв абитуриентски бал? Нещо за летене заедно? Хм… ние май вече летяхме, а?

— Зарежи тия шеги. Шегувай се с мен до края на живота си, но сега ми позволи да те целуна.

— Не искаш много, а, командире на ескадрила?

— О, скъпа. Искам всичко. Всичко. За начало една целувка. Моля те, Фреди.

— Спомням си някой да казва… Да спомням си го ясно… „Само някоя мижитурка може да иска разрешение от едно момиче“ — рече Фреди със смаян глас, докато се протягаше към Джок, повдигаше се и разтваряше ръце в жест, който бе наполовина капитулация и изцяло обещание.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.